Copyright © Budai Gina, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borító és fedélterv: Koppányi Lilla

Szerkesztette: Fodor Zsuzsa

Korrektor: Valentin Kristóf

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Budai Gina

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-09-9

Húgomnak

„A szerelem és az elmebaj elég közel állnak egymáshoz.
Ebben tulajdonképpen semmi meglepő sincs.”

Johannes Hinrich von Borstel

PROLÓGUS

– Zoé! Most már elmondhatod!

A húgomra néztem, aki rejtelmesen pislogott, és széles vigyor húzódott az arcán. Úgy gondoltam, a lutoni repülőtértől London belvárosáig ki tudom faggatni, mi is a jár a fejében, mert valamin piszkosul kattogott az agya.

– De mit?

– Azt a büdös nagy titkot!

Gyengéd hangon felelt, bár Zoénak alapjáraton is lágy a hangja, mint egy kedves Disney-hercegnőnek, aki bármikor dalra fakadhat. Rettegtem is rendesen ettől gyerekkorunkban, hogy bármit dalban mondhat el. Ráadásul hosszú sötét hajával, bájos arcával kiköpött Belle-hasonmás a Szépség és a Szörnyeteg című meséből. Nem igazán hitte el nekem senki, hogy én vagyok az idősebb, mert feleannyira sem voltam nőies, mint ő. Első ránézésre inkább tűntem egy tizenéves suhancnak, mint egy harmincnyolc éves nőnek.

– De nekem nincs is titkom, Kate!

Igyekeztem sértődött lenni. Összefontam a karomat a mellkasom előtt, és kinyújtottam a lábamat, már amennyire ezt egy angol taxitársaság autója megengedte.

– Oké, akkor titkolózz!

Próbáltam levegőnek nézni és csak figyelni a tájat. Azt a londoni tájat, aminek normális esetben le kellett volna kötnie. Minimum törölgetni kellett volna a nyálat a számról és viccesen megkérni a taxisofőrt, menjünk pár kört a Parliament Street körforgalomban, miközben Zoé és én együtt visítjuk: „Big Ben, Parliament!”

De most nem tettem, mert jobban érdekelt Zoé titka. Óvatosan rápillantottam. Igen, az a kis sunyi mosoly a szája szélén egyáltalán nem tetszett, és az sem, ahogy a svájcisapkáját igazgatta a fején, holott tök jól belőtte már korábban. Egy pillanatra rám nézett, szépen manikűrözött ujjait kinyújtotta, és beszippantotta az ajkát.

– Félsz, mi?

Kikerekedett szemmel meredtem rá. Milyen kérdés ez?

– Én?! Biztos nem!

Zoé nevetett, csilingelő hangja körberohanta a kocsit, talán még a sofőrt is nyakon csapta.

– Dehogynem! Reszketsz! Mondd csak, mitől tartasz, Kate?

– Gyilkos a mosolyod, Zoé!

Büszkén húzta ki magát. Megigazította a ballonkabátját, és bólintott.

– Nagyon helyes. Félj csak!

Pár pillanatig bírtam csak ki, hogy ne szólaljak meg. A kezem az izgatottságtól egészen lefagyott. Olyan hidegrázás vett erőt rajtam, mintha legalábbis az Északi-sarkra csöppentem volna. Megragadtam a testvérem karját, és megrántottam.

– Na, mondd el!

Megrázta a fejét.

– Nem lehet! Még nem lehet!

Csettintettem, a húgomra pillantottam, aki kitágult pupillával figyelt.

– Szóval, titkod van.

– Aham! – vágta rá.

Ez az a pont Zoénál, amikor még a vallatás során sem lenne hajlandó semmit elárulni. Mély levegőt vettem, és újra kinéztem az ablakon. Tereltem a témát, hátha önként elszólja magát.

– Tudod – motyogtam, és láttam, amint felém fordul –, azért jó lett volna, ha Hardyék produkciós cége veszi meg a Herbertet.

Talán ez egy kis magyarázatra szolgál. Pontosan ki is Herbert Lloyd? A regényem főhőse, akit különböző, fantasztikus kalandokba kevertem, és a vége az lett, hogy nem egy regényt írtam, hanem a Herbert-történetek egy egész regényciklusát. A kéziratot sok helyre elküldtem, nemcsak kiadóknak, hanem produkciós irodáknak is, titokban pedig azt reméltem, hogy a Hardy & Baker csap le rá.

Zoé forgatta a szemét, amint meghallotta Tom Hardy nevét. Mindig volt erre egy bizonyos tekintete, ami azt üzente: „Hagyd már ezt a Hardy-rajongásod, tök égő!”

– Ne kezdd, Kate!

Bólogattam, és folytattam. Idegesíteni akartam, hátha mégis kibuggyan belőle az igazság, amit annyira titkolt.

Mégis, hová a fenébe költözünk? Oké, Londonba. Mert ez volt az álmunk. De mégis merre?

A taxi karcos üvegén át ismeretlen szűk utcák és eddig csak képekről látott házak suhantak el mellettünk. A bensőmben ott toporgott a tény: ez London!

Zoé szervezte az egész költözést, és nem hagyta, hogy beleszóljak. Egyszer csak kézen fogott, és kijelentette: „Végre kidobtad Gábort, én pedig felejteni kívánom Petit, mert megcsalt, és amúgy is rohadjon meg”. Zoé a legjobb döntést hozta. Új élet. Új helyen. Ahol nem ismerik a Sztojka nővéreket, és nem tudják, milyen szinten vagyunk kattantak. Főleg Zoé. Aki tuti, nyakon rúgott volna ezért a megjegyzésemért, mert én sem maradtam le annyira a hülyeségben tőle. Ha egymás mellé állítanának minket, az első különbség az lenne, hogy Zoé nem mérlegel, fejest ugrik bármibe, én viszont folyamatosan elemzem a kockázatokat.

Valóban, új életet akartunk kezdeni, ahol nem látjuk majd azokat az unalmas arcokat, akikről folyton eszünkbe jutott: mi nem álltunk be a sorba. Igenis átlépjük azt a határt, amit kevesen mernek. Lehet, hogy nem sikerül, lehet, hogy csalódni fogunk, de megpróbáljuk. Tiszta lappal indulunk, ahol nincsenek Gáborok, Petik, és ahol kalandok várnak ránk.

Zoé, aki régebben kutyatenyésztéssel foglalkozott, most kutyakiállítás-szervezőként dobta be tudását, és ez is volt az egyik oka a költözésnek. Londonban talált munkát Mr. John Johnsonnál. Amikor meghallottam a főnöke nevét, azt hittem, viccel, de Zoé halálkomolyan mondta. Azért jobb, mintha Mr. Lipton lenne, mert akkor minden alkalommal, ha a tea felé nyúlnék (bár én biztos nem, mert gyűlölöm, Zoé fogyasztotta helyettem is), eszembe jutott volna.

A másik ok, amiért magunk mögött hagytuk Magyarországot, az egy kis kiadó volt, név szerint a Humperdick & Goldman, amelyik megvette a regényemet. A Herbert Lloyd tegnapelőtt című művemre tartottak igényt és annak folytatására. Szinte alig hittem el, de az irodalmi ügynököm, Esther nem győzte hangsúlyozni: „Bizony-bizony ez van, ne tátsd tovább a szád! Lendülj bele!” Én pedig úgy voltam vele, oké, akkor legyen. Lendüljünk bele, mint a The Ramones banda is megmondta már jó párszor a Blitzkrieg Bop című dalukban.

Ehhez pedig nem kell nagy varázslat, csak bátorság, és túllátni azon, amit a realitás megenged. Elvégre miért is ne lehetne külföldön megpróbálni? Ezért írtam a Herbertet angolul, és ezért kerestem angol ügynököket, akiket érdekelhetett a történetem. Esthert pedig érdekelte.

Több évnyi írás és kudarc után nagy levegőt vettem, és azt mondtam, oké, ez az első igazi regényem. Miért is ne lehetne pont Herbert Lloyd sztorija az a csiszolatlan gyémánt, amire ráharapnak?

Természetesen én Magyarországról is tudtam volna mindezt irányítani, de amikor Zoé megkapta a lehetőséget, nem gondolkoztam tovább. Menni akartam vele, és ez számára sem volt kérdés. Egy ideig végre abban a városban élhetek, ahová gyerekkorom óta vágytam. Szigorúan pasik nélkül… De ne szaladjunk annyira előre, mert Zoé azonnal tálalni fogja, mivel is tud zavarba hozni engem. Persze nem a zavaromat szerette, hanem inkább a határaimat feszegette. A fejébe vette: bármi is lesz, akkor is megtanít úgy élni, hogy ne féljek. Főleg bizonyos dolgoktól… Ezek pedig nem pókok vagy tárgyak, hanem egy bizonyos valaki.

A taxi fékezett, ami kirázott a gondolataim közül. Végre megérkeztünk? – néztem szét a környéken a taxi ablaküvegén át. Talán Harrow-nál járhattunk. Félbemaradt eszmefuttatásom folytattam is:

– Gondolj csak bele! – mondtam Zoénak, és karkötőmmel játszottam, amin egy H betűs medál lógott. – Ha Hardyéknak kellett volna a regényem, akkor film lett volna belőle. Milyen jó lett volna egy Herbert-film!

Zoé rám nézett csokoládébarna szemével, és felhúzta a szemöldökét. Ez azt jelentette nála, fejtágítás következik.

– Oké… akkor figyelj, Kate! Mi lenne, ha végre a Joe-ról beszélgetnénk? Herbert története már rendben van.

Egy ütés a gyomorba: a Joe. Erről nem beszélünk nappal, csak este, amikor nagyon sötét van.

– A Joe-ról? A Herbert a fontos. Az első igazi regényem, amit komolyan vettek. Ami valóban érdekelt egy igazi kiadót.

Joe sztorija az én titkos történetem, amiről úgy gondoltam, nem láthatja emberi szem, mert egy bizonyos személynek írtam, és soha nem fog eljutni hozzá.

Újabb széles mosoly Zoétól, amitől ártatlan ábrázata lett.

– Aha, tudod, Joe, és az…

Megszorítottam a kezét, majd ijedten préseltem ki magamból a hangokat, mintha egy lufiból kiengednék a levegőt.

– Ki… ne… mondd!

Ördögi mosolyt villantott rám. Utáltam, amikor ezt csinálta, mert tudtam, simán belém vágná a kést.

– Kate – szólalt meg halkan –, ne kezdd! Újra és újra ezeket a köröket futjuk. Odáig vagy érte, de még a nevét is képtelen vagy kimondani?

– Pontosan! – vágtam rá. – Hívhatod, ahogy szeretnéd: a férfi, a delikvens, az elmebaj, az ember, a tudodki, aki megtámadta az agyamat. De, Zoé, ha szeretsz, akkor nem mondod ki a nevét.

Zoé elhúzta a száját, megrántotta a vállát, ami egy ahát jelentett. Megnyugodva dőltem hátra, és már megint nem a városra koncentráltam, hanem arra, hogy a húgom mikor kíván lecsapni rám.

– Szóval, Kate, inkább Joe-ról mesélj nekem! Bár mindketten tudjuk, ő Henry…

– Zoé! – szóltam rá élesen, és megrántottam a kabátját, hogy ne kiabáljon már, bár igazából nem is tette, nekem mégis úgy tűnt.

– …Marshall! Henry Marshall!

– Szemét vagy, Zoé! – mormoltam, és sértődötten húzódtam az ablakhoz.

Kész, többé nem fogok szóba állni vele. Eldöntöttem. Innentől kezdve csak kézjelekkel kommunikálok. Igyekeztem nagyon mérgesen nézni, ráncoltam a homlokomat, de ezzel csak azt értem el, hogy úgy néztem ki, mint egy mérges nyúl.

– Kate… – szólalt meg Zoé. – Olyan vagy, mint egy taknyos tini, már csak az hiányzik, hogy befogd a füled és énekelj valami béna dalt. – Elfordítottam a fejem. Tartottam magam ahhoz, hogy nem beszélek vele. Talán már a dalt is kiválasztottam a fejemben. – Ne már! Komolyan, most nem szólalsz meg? – sóhajtott fel idegesen. – Akkor jó, mert így beszélhetek Henryről, és nem tudsz leállítani. Még mindig képtelen vagyok felfogni, hogy felnőtt létedre úgy viselkedsz, mint egy pisis.

Ijedten pislogtam rá.

– Kérlek, Zoé, ne!

Zoé sóhajtott, és megrázta a fejét.

– Ezt még gyakorolni kell. Miért félsz tőle ennyire?

Lesütöttem a szemem, és a nadrágomon lévő szakadást tanulmányoztam. Roppant szórakoztatónak tűnt.

– Tudod… – mormoltam.

Zoé meglökött.

– Persze, tudom. Ezért akarok segíteni. Mindenkiről, mindenről annyit tudsz beszélni, hogy kihűl a gyomrod, de, ha He…, vagyis a delikvens – javította ki magát – szóba kerül, azonnal megnyomod a pánikgombot. Miért? Oké, ne válaszolj! Csak azt akartam, hogy egy rohadt videót megnézz!

Most már a szakadást piszkáltam.

– Minden videót megnézek, tudod… még arra a két szexvideóra is rávettél.

– És azóta tudsz szexjelenetet írni – vágta rá büszkén.

– Igaz.

– Tehát, simán megnézted a kefélést, de nem mered végignézni, ahogy Henry végre lekapja a felsőjét és belecsobban a kádba?

– Tudod, Zoé, félmeztelenül van – mormoltam, és éreztem, ahogy elpirulok.

Végül rápislogtam, ő pedig megcsóválta a fejét, és rám pillantott egy könnyed mosollyal.

– A testvérem vagy, nem fogom ezt hagyni, ugye, tudod? Akkor is fel fogom oldani a görcseidet!

– Tényleg?

– Bizony!

– A videót is meg kell néznem?

Zoé odahajolt, és amennyire a biztonsági öv engedte, átölelt.

– Még ma…

– Basszus!

– Szívás, Kate.

1. FEJEZET

A „Macska” nevű utca

Akkor most elmondom, mi ez a furcsa párbeszéd köztünk. A Sztojka testvéreket nemcsak a vér köti össze, hanem az is, hogy ugyanabba a férfiba estek bele. Bár ebből sosem volt gond. Nem kezdtünk kiengedett karmokkal egymásnak esni, kié legyen a pasi. Egyáltalán nem. Féltékenység sem támadna, ha kiderül, kit választana… a… delikvens. (Bár élesben bukna ki igazán, mekkora is a testvéri szeretet, én mégis biztos voltam abban, ha Zoé nyerne, örülnék neki. Akkor egy normális barátnőt választott magának Hen…, a delikvens.) Inkább azt mondom, amikor be mertük egymásnak vallani a dolgot, mert ez jó időbe telt, a nyugalom és a felszabadultság jellemzett minket.

Ideje is megmutatnom, mit tanultam Zoétól, és később az élettől.

Egyikünk sem tudta, miért pont ő lett az a férfi, aki belemászott az agyunkba, majd páros lábbal kirúgott onnan minden értelmes gondolatot, jól működő agysejtet. Igen, elég jól befészkelte magát oda. A Henry Marshall-misztériumra nem tudtunk rájönni. Zoé hamarabb vetett rá szemet, és nekem ez sokáig csak úgy tűnt, simán bírja a pasast. Megnézte pár filmjét és utánaolvasott. De ez Zoé esetében nem meglepő, szeretett a dolgok után járni, szerintem nyomozónak kellett volna mennie.

Az én esetem egészen más volt. Nekem kellettek arcok, akik beindítják a fantáziámat. Belőlük építettem fel a karaktereket. Amikor Herbert története mellett elkezdtem írni a Joe Sullivan-regényt, kellett egy arc. Valamiért Henry arcát választottam, és… a lavina elindult. Láttam pár filmjét, de egészen más szemmel figyeltem, mint egy normális néző. Megláttam azt a plusz tulajdonságot benne, amit talán senki más. Még Zoé sem. Néztem pár videót, de csak vizsgálódtam. A mimikáját, a gesztusait figyeltem, milyen reakciói vannak, hátha párat lenyúlhatok majd a Joe-hoz. Ártatlan kutatómunkának indult. Később azonban kétségbeejtő és visszafordíthatatlan tüneteket vettem észre magamon. Egyre többet gondoltam rá, egyre több képet gyűjtöttem össze róla, amit egészséges szervezet és agy (talán itt még volt) el bír viselni. Akaratlanul is kerestem őt az interneten, az újságokban, sőt még a szereplőimben is. Aztán eljutottam egy kínos pontra: ha meghallottam a nevét, görcsbe rándult a gyomrom.

A személyes pszichiáterem, Zoé észrevette az aggasztó jeleket.

Akkor ültünk le először beszélgetni, és a szememre vetette kegyetlenül: „Te szerelmes vagy!” Erre azt feleltem: „Vagyok, a fenét!” Zoé kíméletlen volt: „Ne is tagadd, ha kimondom a nevét, figyelj, kimondom, Henry Marshall, azta, de vörös lett a képed!” Talán erre azt sziszegtem: „Ha te mondod, biztos az vagyok.” Aztán Zoé arca megváltozott, megölelt, és azt súgta: „Nyugi, én is.”

Innentől kezdve tudtuk egymás titkát. Így megoszthattuk egymással az ábrándjainkat, és hülyeségekbe temetkeztünk, ami segíthette ennek az őrületnek a feldolgozását.

A szerelemnek vannak mélységei, de vegyünk minket példának. Zoé azért lett szerelmes (pontosítok, azért gondolta magát szerelmesnek), mert beleképzelt olyan tulajdonságokat Henry személyébe, amelyeket egy férfiban keresett. Részéről menekülés volt csupán ez a rajongás. Számomra viszont Henry olyan lett, még ismeretlenül is, mint a másik felem. Sajnos senki sem jelentette be nekem, de világosan kiderült: az ember harmincnyolc évesen is képes úgy szerelembe esni, hogy szinte kifolyik a küszöb alatt. Pedig én ezt nem akartam, ezért elnyomtam magamban. Számomra ezek az érzések másodlagosak voltak. Az elnyomás pedig azzal járt, hogy folyamatosan zavarban voltam, mert nem engedtem el magam. Nem hagytam ezt a szerelmet kibontakozni, még akkor sem, ha csak plátói. Ha lehetett volna, egy ásóval csaptam volna agyon.

Londonba érkezésünkkor Zoé hihetetlenül jól kezelte az új helyzetet, amit rólam nem lehetett elmondani.

Újra a húgomra sandítottam.

– Szóval, hova is megyünk?

Zoé kinézett a kocsiablakon, én meg lelki szemeimmel láttam, hogy egy komplett London-térkép tekergőzik a fejében.

– Úgy gondolom, Kensingtonba.

– Ott a menők laknak!

– Akkor ott a helyünk! – vágta rá Zoé. – Elvégre most már megengedhetjük magunknak ezt a bérelt lakást.

– Zoé, figyelj csak… Kensingtonban van…

Zoé vigyorogva várta a folytatást:

– Na?

– Egy rohadt nagy park!

Zoé a homlokára csapott.

– Kate!

Oké, bevallom, Sztojka Kata, azaz én, nem minden esetben voltam a legélesebb kés a fiókban. Ez azért volt, mert az agyam nagy részét egy félelmetes troll (szerelem) uralta, és nem engedte a logikus gondolkodást. Körülötte ugrált egy pávatollas kalapos kis fickó, ami megmaradt a régen olyan csodálatosan működő agyamból. A kis fickó és a troll pedig mindig küzdöttek egymással. Ééés sokszor a troll nyert.

– Megérkeztünk! – kiáltotta Zoé diadalmasan, amikor a taxi megállt a ház előtt.

– Hova is?

– Canning Place Mewsra!

Fintorogtam.

– Olyan neve van, mint egy macskának!

Zoé kiszállt a kocsiból, és a házsorra mutatott. Ha szemben álltunk az épülettel, világosan látszódott, U alakban fut körbe.

– Isten hozott a jövendőbeli otthonunkban, Kate!

Kiszálltam a kocsiból, és körbenéztem:

– Nem is annyira rossz! – Nagyon menő helynek tűnt. Biztos voltam benne, itt nagyestélyiben kell majd levinni a szemetet. – Szóval, a „Macska” nevű utcában fogunk lakni.

– Hagyd már az utcanevet! Gyere, nézd meg a lakást! – rikkantotta fizetés közben.

Még nem mozdultam, csak figyeltem a házat. A jobb oldali házsor alján garázsok helyezkedtek el, felettük a lakások ablakait és a gangot láttam. Színes virágok bóbiskoltak a korlátokra helyezett virágládákban. Az egyik garázsnál egy fekete kocsi állt.

A taxisofőr segített kivenni a bőröndöket a csomagtartóból. Még mindig a házat kémleltem.

– Biztosan itt lakunk?

– Aha! – vágta rá Zoé. – Tetszik?

Önfeledt, széles mosoly húzódott az arcomon. Megöleltem a testvéremet.

– Ez csodálatos! Örülök, hogy nem mondtad el, és most látom először.

– És még nem láttál mindent – mormolta Zoé.

Akkor annyira nem foglalkoztam ezzel a kijelentéssel, pedig nem ártott volna.

Nem sok holmink volt. Az az elgondolás vezérelt minket, csakis annyit hozzunk, ami feltétlenül szükséges. Amikor felfelé rángattuk a bőröndöket (hülye lépcsősor, biztosan utálni fogom majd), Zoé mesélt:

– A konyha felszerelt, csak kajáért kell majd elugranunk.

Bólogattam. Talán fel is fogtam, amit mond, de közben fél szemmel feltérképeztem a helyet. Egy dohányos emberben felmerül a számára szinte legfontosabb kérdés: Hol fogok rágyújtani? (Egészen addig a napig, amíg le nem szokom. Lassan ideje lenne valamilyen határidőt kitűzni ehhez.)

A gang szimpatikusnak tűnt, de mivel ilyen menő a hely, lehetséges, hogy beépített gondnoksereg fog leteperni, amikor éppen az elsőt szippantanám a cigarettából. Ha minden kötél szakad, még akkor is ott vannak a garázsok, azaz a garázsok előtti placc, vittem tovább a gondolatot. Biztos voltam benne, eleinte hiper gyorsaságban fogom elszívni a cigit. Már az első napokban nem kellene kihúzni a gyufát.

Zoé úgy zakatolt előre, mintha spenótot kapott volna intravénásan. A kis női Popeye a lépcsőfordulóban rám nézett:

– Gyerünk, Kate! Ez nem a Mount Everest!

– Oké, oké!

Harcoltam a lépcsőkkel a laptoptáskával az oldalamon, és szorgosan követtem a testvérem. Zoé azonban hirtelen megtorpant előttem. Még neki is mentem.

Egy férfi szólalt meg a lépcső tetején állva:

– Segítsek? – kérdezte.

Zoé, aki éppen azt a korszakát élte, hogy mindenki, akinek farka van, nemes egyszerűséggel rohadjon meg (persze Henryre ez nem vonatkozott), felhorkant:

– Köszi, de ha eddig fel tudtam cipelni, akkor a maradék két lépcsőfok is menni fog.

A pasas fújtatott egyet, és kikerülte Zoét. Meglepetten néztem utána. Annyira nem figyeltem meg a kinézetét, csak annyit érzékeltem, magas fazon, gondosan vágott szakállat visel, és az arcszesze hosszú időre belopta magát a szaglószervembe. Talán napszemüveg is lehetett rajta, de erre nem esküdtem volna meg.

– Ki volt ez? – kérdeztem Zoét.

– Kit érdekel? Siess, Kate! Húzz bele!

Nem tudtam, hogy futóversenyen vagyunk, de villámgyorsan el kellett húznunk az egyik lakás előtt. Fogalmam sem volt, mi az oka a sietségnek. Talán ott tanyázik a pokol földi helytartója? Aztán Zoé lassított. A mi lakásunk a gang másik végén állt, Zoé büszkén előkapta a kulcsot, és úgy emelte fel, mint a Szent Grált. Rám vigyorgott.

– Készen állsz?

Visszavigyorogtam.

– Igen! Kápráztass el!

– Azt nem én fogom – bazsalyogta, és igyekezett a röhögést lenyelni.

Kinyitotta az ajtót, mind a ketten lesokkolva álltunk meg a küszöbön a gyönyörűségtől. Egy pillanatig meg sem tudtunk szólalni. Zoé meglökött.

– Itt vagy még, Kate?

– Aha…

– Ez nagyon szép…

– Aha…

– Be is megyünk?

– Aha…

– Mást is fogsz mondani?

– Aha…

Zoé felnevetett és magával rántott, utánam pedig a két bőröndöt, majd gondosan becsukta az ajtót.

A zárra meredtem.

– Azt hiszem… – kezdtem bele –, ezzel a zárral bajok lesznek.

Húgom kérdőn nézett rám.

– Már a zárral gondjaid vannak?

Tudományos fejjel vizsgálgattam.

– Ha este kimegyek cigizni, biztos bénázni fogok a kinyitással.

– Kate! – szólt szigorúan a testvérem. – Most mondom, az ablak közelében rá sem gyújthatsz! Be fog jönni a füst. Keress másik helyet! – Elgondolkoztam, vajon a fürdőszobában van-e ablak. – És a budiban sem fogsz. Nem vagy te öregember, hogy két pisilés között elszívj egy slukkot. Komolyan, néha olyan vagy, mint egy pasi… Egyszerűbb lenne, ha nem gyújtanál rá sohasem!

– De akkor hova menjek?

– Ott a lépcsősor vagy a garázsok előtti placc…

– Oké, megoldom.

Zoé bólintott, és a bal oldali szobára mutatott.

– Ez lesz a tiéd, ebben van fürdőszoba, legalább nem fogsz minden élőt felverni, ha hajnalban írás után kicsörtetsz pisilni.

– Nem csörtetek – motyogtam.

– Hát, osonni sem tudsz.

Kiöltöttem rá a nyelvem, de nem foglalkozott vele, a jobb oldali szobára mutatott.

– Ez az enyém.

– Miért?

– Mert jó a kilátás.

– A szemközti lakásra néz – értetlenkedtem.

– Azért.

Már nyitottam a számat, hogy folytassam, de inkább nem szólaltam meg. A bőröndjeinket behúztuk a szobákba, és elkezdtük felfedezni a lakást. Zoé a folyosóról nyíló fürdőt kívánta használni, mert ő úgy tud settenkedni, mint az árnyék.

Szemközt egy lépcsősort vettem észre. Milyen szuper! Belső kétszintes lakásunk van! Felrohantunk, mint akik még sosem láttak lépcsőt, aztán megtorpantunk az emeleten. Egy hatalmas egylégterű helyiség tárult a szemünk elé, aminek a fele a konyha volt. Rögtön meg is jegyeztem:

– Íme, Zoé birodalma!

Zoé megvonta a vállát.

– A porszívót és a felmosót majd később megkeressük neked, Kate… – Fintorogtam. – Milyen hatalmas ez a nappali!

Az egyik sarokra mutattam.

– Ezt a részét nekem adod?

– Itt rendezed be a munkaállomásodat?

– Aha, pont jól jön… – Hirtelen felfelé néztem. – Ajajaj!

– Mi van, Kate?

Felfelé mutattam. Ablak nem csak a falon, de a plafonon is volt.

– Itt egy ablak – motyogtam.

– Azt hittem, egy kifolyt szemű zombi – gúnyolódott Zoé.

Belecsíptem a karjába, és a lehető legaggodalmasabb hangon kezdtem ecsetelni az elkövetkezendő borzalmakat.

– Most gondolj bele!

– Kate… Ne kezdd!

– De! Szóval, te édesdeden alszol a szobádban, én még dolgozom az enyémben, és itt egy gyilkos berúgja a tetőablakot. Óvatosan leoson, nem is halljuk, benyit a szobámba, és hátulról elkap, elvágja a torkomat, spriccel a vér…

– Kate!

– Vaaagy… belefojt a kádba, lehet, hogy napokig észre sem veszed, hogy eltűntem.

Zoé hozzászokott a béna kockázatelemzéseimhez, és sóhajtott:

– Aha… persze, ha majd bűzlesz, akkor benézek.

– De komolyan, Zoé! Az ablak félelmetes.

– Az ablak, a víz, a lovak és…

– Ki ne mondd!

Most Zoé nyújtotta ki a nyelvét.

– Lógsz nekem egy videóval.

Sóhajtottam.

– Jól van, csináljuk úgy, mint a ragtapasszal. Gyorsan tépjük le! De előbb elszívok egy cigit… valahol.

– Hoztam egy kis kaját otthonról, addig kipakolom, mert ha megnézed azt a videót, elmegy az étvágyad. Nem értem, miért nem tudsz enni, ha látod őt?

– Fogalmam sincs. Talán…

– Ne elmélkedj, menj, és rontsd meg a tüdőd!

Indulni akartam le a lépcsőn, amikor visszakiáltottam:

– Te nem jössz?

– Tudod, hogy utálom a szagát.

– Akkor egyedül megyek.

Zoé tányérokat keresett, amikor két porceláncsörrenés között meghallottam:

– Talán találsz még valakit, aki cigizik.

– Nem állok szóba senkivel – kiáltottam neki vissza.

– Na persze! – hallottam elhaló hangját.

2. FEJEZET

Meglepetés!

Mintha olyan cimborázósnak ismerne a testvérem! Tényleg csak indokolt esetben vagyok hajlandó megszólalni, a cigizés pedig nem ad erre sok okot. Persze vannak íratlan szabályok a cigiseknél is: ha valaki tüzet kér, adunk, ha valakinek nincs egy szál cigije, kisegítjük, de ennyi. A magányos cigizés lehet akár kellemes is.

Kivettem a bőrkabátom zsebéből egy szállal, és mély sóhajjal néztem az ajtó zárjára:

– Kérlek, legyünk barátok!

Meglepett, hogy olyan egyszerű volt kinyitni. Kiléptem a gangra, és körbenéztem. Két ajtóval odébb megláttam egy rendezett hajú, jól öltözött angol hölgyet, aki úgy festett, mintha egy Agatha Christie-regényből lépett volna ki. A virágokat öntözte. Remélem, a miénket is ő fogja, mert ha rajtam múlik, akkor ki fognak rohadni.

Amikor meglátott, kedvesen intett, rózsaszínre festett szája szélesre húzódott.

– Jó napot, kedveském!

– Jó napot!

– Maguk az új lakók?

– Igen.

Megcsörrent a telefonja a lakásban, és motyogva letette a locsolókannát.

Felsóhajtottam. Milyen gyorsan megúsztam ezt a beszélgetést! De rögtön meg is állapítottam, egyelőre a gang nem tűnik biztonságos helynek egy cigire, de majd ha leszáll az este, és senki sincs a környéken, akkor kiváló lesz.

A lépcsőház felé indultam. Mennyire lenne rohadt dolog a lépcsőn ülve cigizni? Eszembe jutott a pasi, aki segíteni akart Zoénak, de ő seggbe rúgta a lovagot. Lehet, hogy nem lenne jó még egyszer találkozni vele. Szóval, a lépcsős ötlet is ugrott egyelőre. Esetleg reggelente, amikor még mindenki alszik, és teákról, citromos süteményekről álmodik, akkor elég klassz lesz az is. A garázsokhoz még nem merészkedem le, mert annyira még nem mozogtam otthonosan ezen a helyen.

A lépcső mellett megálltam, körbenéztem. Rendben, sehol senki. Meggyújtottam a cigit, beleszívtam, és lehunytam a szemem. El sem hiszem, hogy itt vagyunk. Mégis megérkeztünk.

Lassan sötétedni kezdett, ennek ellenére a borongós ég, az idegen szagok eléggé felélesztették az érzékszerveimet. Illatok, hangok, színek, amiket eddig nem így láttam. És ott az a sok felfedeznivaló dolog, ami ránk vár! Mondjuk, ez először egy bolt lesz, ahol valami kaját kellene összeszedni. Láttam Zoén, hogy fáradt, és talán jobb lenne nekem is pihenni. De ennyi mindennel a fejemben lehetetlenség! A betont bámultam, és eszembe jutott, amit a kocsiban mondtam Zoénak. Mennyire más lenne, ha a Herbertet nem egy könyvkiadó veszi meg, hanem Hardyék. Milyen jól érezné ott magát a gyerek! Újra lehunytam a szemem, és a falnak dőltem. Újabb szippantás. De azért ez is csodálatos. A könyvem nyomtatásban látom viszont… és…

– Ne haragudj, tudsz adni egy szál cigarettát? – kérdezte tőlem egy férfihang.

Úgy nyitottam ki a szemem, mint akit álmából ébresztenek fel. Morcos fejjel pillantottam fel az előttem álló, baseballsapkát viselő férfira. A sapka sildje az arcának a felét elrejtette. Semmi mást nem láthattam, csak a száját, amivel kedvesen mosolygott.

– Egy cigarettát? Aha…

Kivettem a zsebemből a dobozt és átnyújtottam neki. Szolgálja csak ki magát. Utána a gyújtót is odaemeltem. Miután rágyújtott, körbenézett:

– Gyere… van egy jobb hely a cigizésre! – mondta, majd intett, hogy kövessem.

Aha, szóval, ő tudja, hol van a kijelölt dohányzóhely. A garázsokhoz mentünk. Úgy számoltam, az a nyitott garázs, ahová beléptünk, pontosan a mi lakásunk alatt helyezkedik el. Gyorsan körbenéztem. Nem sok minden volt benne, egy motor és vaspolcokon csupa olyan szerszám, amit talán autószerelésre használnak. Viszont az én szememben mindegyik simán kínzóeszköz lehetne Herbert valamelyik történetében.

– Általában itt kell cigizni? – kérdeztem az idegentől.

– Úgy is mondhatjuk. Én általában itt szoktam – vigyorgott.

Mélyeket szívott belőle.

– Te nem sokat dohányzol – jegyeztem meg.

– Nem igazán szeretem, ha látják. – Végigmért, majd folytatta: – Ti vettétek ki az üres lakást?

– Igen, a húgom és én.

Lepöccintette a hamut, majd újra figyelt.

– Nem vagy angol.

– Nem. Ennyire hallatszik?

Nevetett. Valahonnan ismerős volt a nevetése, miközben hátravetette a fejét, így a sapkája alá láthattam. De sok ember nevethet így, tehát egyáltalán nem kezdtem el turkálni az emlékeim között. Gyenge próbálkozás lenne. Borzalmas az arcmemóriám!

– Egy kicsit. Szóval, honnan érkeztetek?

– Magyarországról.

– Ismerem – felelte bólogatva, újabbat szippantva a cigiből.

– Igen?

– Dolgoztam ott egy fél évet.

– Mit csináltál?

Egy pillanatra elhallgatott és nem válaszolt a kérdésemre, inkább csak kérdezett tovább:

– Itt kaptatok munkát?

– Igen, mind a ketten!

– Kate!!! – kiabált ki Zoé a lakásból.

Visszhangzott az udvar a hangjától.

– Hol nyomhatom el a cigit? – hadartam. A srác egy üres konzervdobozra mutatott. – Rohannom kell, a testvérem keres. Ha nem jelenek meg, rám hívja a kommandót, aminek inkább ő örülne legjobban.

Az idegen újra nevetett.

– Köszönöm a cigit.

Bólintottam, és kisiettem a sötét garázsból, amikor utánam kiáltott:

– Hogy hívnak?

– Kate – kiáltottam vissza, de ha nem mondom, akkor is megtudta volna, mert Zoé újra rikkantott egyet fentről.

– Kate! Eltévedtél? – verték vissza a hangját ismét a ház falai.

– Megyek! – kiáltottam a lépcsősoron állva.

Mire felértem a lakásba, akkor jutott eszembe, hogy nem is kérdeztem meg a pasas nevét!

Zoé már az ajtóban várt.

– Hol cigiztél? Kimentél az utca elejére?

– Nem. Találkoztam az egyik szomszédunkkal, aki cigizik, és a garázsában gyújtottunk rá.

– Milyen kedves! – jegyezte meg Zoé.

Miközben a lakásba igyekeztünk, Zoé rám nézett.

– Hol az a garázs? Valami buli hely, ahol majd összeröffennek a cigisek?

– Szerintem ez az ő garázsa. Azt mondta, nem jó, ha látják, hogy cigizik.

Zoé egy pillanatra megdermedt.

– Micsoda?

– Azt mondta, nem szereti, ha cigizni látják.

Zoé megfordult olyan tekintettel, mintha mögötte legalább két baltás gyilkos állna.

– A garázs… – kezdte – alattunk van?

Büszkén bólogattam.

– Pontosan! De honnan tudod?

Csípőre tette a kezét, egy kicsit félni kezdtem tőle. Néha nagyon szúrósan tudott nézni. Ezzel a pillantással egy húsbárdot is belém vághatott volna.

– Kate! Ezt nem mondod komolyan!

– Mit?

Sóhajtott, majd megragadta a csuklómat. Nem értettem, mit akar tőlem. A szobájába vitt, ahol a redőny félig le volt húzva, előtte egy távcső pihent a belső párkányon.

– Ez minek, Zoé? Valakit megfigyelsz? Miért nem lettél magánnyomozó?

– Nézz bele! – utasított.

– Minek?

– Ne szövegelj! Nézz bele!

Egy pillanatra meghátráltam, majd leültem a megfigyelési pontjára, amely párnák halmazából állt.

– Oké, csak ne verj meg!

A szememhez emeltem a távcsövet, a szemközti lakást kellett figyelnem.

– Mit látsz?

– Te kukkolod a srácot, akivel cigiztem? Vagyis, azt hiszem, ő volt az, aki az ablaknál állt.

– Mi lenne, ha megnéznéd jobban?

Érzékeltem egy kis idegességet a hangjában, de figyeltem. Nem sokat láttam ugyan a szemközti lakásból, csak annyit, hogy a srác éppen kukoricapelyhet evett az ablak előtt. Oldalt fordult, talán a tévét nézhette közben.

– Kit látsz? – kérdezte Zoé.

Félrebillentettem a fejem, és hirtelen beugrott:

– Zoé! – kiáltottam boldogan.

– Igen? – kiáltotta ő is.

– Elhoztuk a teniszlabdát?

Ezzel egy pillanat alatt lehűtöttem a testvérem lelkesedését.

– Mi van?

– Honnan tudtad, hogy Federer pont itt lesz? De mit keres itt egyáltalán? – mormoltam. – Nem olvastam az Instán, hogy Londonban lenne. – Újra belenéztem a távcsőbe. – Bár kicsit szarul fest, biztos a rossz idény meg a gyerekei.

Zoé a karomba csípett.

– Te komolyan ilyen idióta vagy, vagy csak megjátszod?

– Miért, kit kellene látnom?

– Nézd már meg jobban!

Nem akartam, hogy haragudjon rám, és most már tényleg összpontosítottam a célszemélyre. A srác, a dohányos társam szembefordult az ablakkal, így sapka nélkül az arca egészen felismerhetővé vált.

Úgy dobtam el a távcsövet, mintha égette volna a kezemet. Gyorsan lebuktam, mint aki azt várja, mikor ereszt a szembeszomszéd sortüzet a lakásunkra.

– Szóval, kit láttál?

– Ezt nem mondod komolyan! Ez az a lakás!

– Aha, ez az a lakás, ami szemben van, pontosan…

– Henryével?

– Meglepetés! – trillázta Zoé.

Ijedten néztem körbe és kerestem egy sötét és pici helyet, ahová elbújhatnék, majd hátralévő életemet eltengetném ott. Mert én tuti biztos, többé ki nem teszem a lábam ebből a lakásból!