Daniel Defoe
Robinson Crusoe élete és viszontagságai

Átdolgozta
Gaál Mózes

Szerkesztő:

Lukács Krisztián Zoltán

Borító:

Árvai Annamária

Kiadó: PairDime Kft.

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Szeged, 2020

ISBN: 978-615-6123-09-1

PairDime Könyvek

www.pairdime.com

ELSŐ FEJEZET

ROBINSON CRUSOE AZ APAI HÁZBAN

1632-ben Angolországnak York nevű városában, tekintélyes és vagyonos szülőktől származtam. Atyám kereskedő volt, Brémából került Hullba, s végül Yorkban telepedett le, hol édesanyámat, aki Robinson-leány volt, feleségül vette. Minket tulajdonképp Kreutzneréknek híttak, de az angolok elferdítették ezt a szót. Így származott az én Robinson Crusoe nevem.

Két testvérbátyám volt. Az egyik Flandriában egy angol gyalogezrednél mint alezredes szolgált, s Dünkirchennél[1] elesett a spanyolok ellen vívott csatában. Mi lett másik bátyámból, sohasem tudtam meg, valamint az én szülőim sem tudták meg soha, hogy belőlem mi lett. Azonkívül még két leánytestvérem volt.

Miként Angliában az már gyakori dolog, engem is, mint harmadik fiút, szűk móddal neveltek. Semmi mesterségre, kézmívességre nem taníttattak, s így már nagyon korán kalandos gondolatok keletkeztek fejemben. Gyenge, öreg atyám otthon oktatott a háznál, majd a kisvárosi iskolába küldött. Jogászt akart belőlem nevelni, de én rajongtam a tengerészetért, s ez a makacs hajlamom – dacára szülőim s rokonaim intelmeinek, sőt atyám parancsainak – végzetemmé lett.

Komoly atyám hamar észrevette hajlamomat és sokszor hathatósan korholt miatta. Egy reggel a szobájába hivatott, melyhez a köszvény bilincselte őt, és erősen faggatott szándékaim felől. Amidőn újból megvallám neki rajongásomat a tengerészetért, újból igyekezett lebeszélni. Csak kalandorok, mondá, vagy gazdag nagyravágyók szoktak indulni a nagyvilágba, hogy merész, rendkívüli vállalatok által gazdagság és dicsőségre tegyenek szert. Te a középsorsúakhoz tartozol, s ez a rend legbiztosabban alapítja meg szerencsédet. Sem a kemény munkának és a kézmíves osztály szenvedéseinek, sem a nagyok büszkeségének, nagyravágyásának és irigységének nem vagy kitéve. A fejedelmek panaszkodnak magas állásuk árnyoldalai miatt, és azt kívánják, vajha ne bíborban születtek volna. A bölcs arra kéri az Istent, hogy se szegénységgel ne sújtsa őt, se túlságos gazdagságot ne adjon neki.

– A súlyos csapások – folytatá atyám – az emberek legfelsőbb s legalsóbb osztályait sújtják leginkább. A középrendűek még a betegségek és gyarlóságoknak is sokkal kevésbé vannak kitéve. Az előkelők gyakran kicsapongva élnek, a szegények nehéz munka mellett éheznek és szükséget szenvednek. A munkás élet gyönyöre leginkább a középrendnek az osztályrésze. Itt a becsületes ember mértékletesen, józanon, derült kedéllyel és valódi lelki nyugalommal él, menten az életfenntartás kemény gondjaitól, nem ismerve a nagyok nagyravágyását. Csak az tudja voltaképp, hogy mi az élet. A többiek balgatagok, kik csak hajhásszák a boldogságot.

– Ne cselekedjél könnyelmű ifjú módjára – mondá komolyan intő, szerető hangon –, s ne rohanj oly ínségbe, melytől Isten megőrzött téged a te állapotodban. Miként gondos apához illik, bevezetlek tanácsommal és tettemmel abba az életbe, melynek szépségeit az imént rajzoltam eléd; egyébiránt leginkább magad vagy szerencséd kovácsa. Ha tovább is makacsul ragaszkodol tervedhez, lemondok minden felelősségről, mert már eléggé megismertettelek annak veszélyeivel. Ha el akarod határozni magadat csendes, szorgalmas életre, saját hazádban: sokat, többet teszek éretted, mint amennyit magad is remélsz.

Én hallgattam, miközben jó atyám szeméből könny csordult. – Fiam, jusson eszedbe bátyád! Mindazokat az okokat, melyeket most felsoroltam, elmondtam őneki is. Nem hallgatott rám, Flandriába ment – és mi lett sorsa! Imádkozni fogok mindig éretted, de előre megmondom, hogy az Isten elfordítja rólad az ő arcát, ha ezt az esztelen lépést megteszed, és eljön majd az idő, hol senki sem nyújthat többé segélyt, amikor keservesen megbánod, hogy nem követted öreg apád jó szándékú tanácsát.

Intéseinek ezen utolsó szavainál, melyek valóban meghatóak voltak, könnyek folytak arcára, és midőn elhagyatottságom, gyámoltalanságom idejét s a késő megbánást emlegette, szava reszketett megindulásában, és tekintete oly szeretetteljes és komoly volt, hogy sohasem felejtem el.

E beszélgetés után mintegy átváltoztam, egyetlen gondolatra sem akartam méltatni többé balga tervemet. De néhány nap múlva valamennyi jó szándék, elhatározás, hogy szorgalmatos, nyugodt emberré leszek és hazámban állandóan megtelepszem, egyszerre megsemmisült. Atyám intései előttem szűk látókörű életfölfogásból látszottak származni; köszvényes állapotában az utazások s kalandok iránti ellenszenvét nagyon természetesnek találtam. Szóval, néhány hét múlva eltökéltem, hogy titokban megszököm, nehogy atyám még egyszer zaklatni találjon intéseivel. – Ebbeli szándékomat legott végre is akartam hajtani. De mégis magamba szálltam, és ellesvén a pillanatot, amikor édesanyám különösen jó hangulatban látszék lenni – mi ritka eset volt –, mindent megvallottam neki. – A világot látás vágya egészen elfogott, mondám – atyám méltatlanságot követ el rajtam, ha arra kényszerít, hogy engedélye nélkül távozzam. Tanítványul valamely kereskedőhöz, vagy írnokul tizennyolc éves süheder létemre most már mégsem állhatok be többé! Bizonyosan megszökném onnan, még tanulóéveim kitelte előtt. Csak arra tudná bírni édesatyámat, hogy egyetlen tengeri utazásra adjon engedélyt. Ha aztán a hajósélet meg nem tetszenék, kiverném fejemből a tengerészetet.

Anyám erre nagyon haragos lőn úgy tervem, mint vakmerőségem miatt, hogy ily hangon merek beszélni, holott atyám oly jóakarólag intett. – Ha vesztedre törsz – mondá anyám –, nem segíthetek rajtad, de beleegyezésemet kalandos terveidhez soha, de sohasem nyered meg; hasztalan dolognak tartom csak egy szót is vesztegetni erről atyádnál.

Még egy évet tölték el az apai házban. Szülőim a legkülönbözőbb javaslatokat tették jövőmre nézve; de én süket maradtam, és konokul ragaszkodtam tervemhez.

Egy ízben véletlenül Hullban voltam, s egyik iskolatársammal találkoztam, aki atyjának a hajóján éppen Londonba akart utazni. Felszólított, hogy utazzam vele. A hajósnép csábítgatásai, hogy ingyen elvisznek, nálam sem tévesztették el hatásukat. Sem atyámtól, sem anyámtól nem kértem többé tanácsot, sőt egyetlen sorral sem tudósítám őket, és anélkül, hogy Isten vagy atyám áldásáért esedeztem volna, 1651. évi szeptember 1. napján a Londonba vitorlázó hajóra szálltam.

MÁSODIK FEJEZET

ROBINSON UTAZÁSA LONDONBA

A baj talán soha fiatal kalandort nem vett gyorsabban és tartósabban üldözőbe, mint engem. Alig értünk ki a Humber-torkolatból, midőn erős szél kerekedett és a tenger háborgott. Először lévén most a sík tengeren, leírhatatlanul rosszul éreztem magam, és nagyon csüggedt lettem. Most kezdtem csak komolyan gondolkodni afölött, amit cselekedtem. Anyám könnyei, atyám méltó, igazságos haragja feltűntek lelkem szemei előtt. Még el nem fásult lelkiismeretem a legkeserűbb szemrehányásokkal illetett és végképp megtörve, érezni kezdtem, hogy a kötelességfeledő, hálátlan fiút az égnek igazságos büntetése sújtja.

A vihar mind erősebben zúgott, a tenger nagyon hullámzott. Azt hittem, hogy minden hullám elnyel bennünket, és a hajó, ha a hullámvölgybe süllyed, nem bukkanhat fel többé. – És mégis későbben, sőt már néhány nap múlva, mindezt a veszedelmet még nagyobb mértékben kellett megérnem. Halálos szorongásomban a legjobb szándékok érlelődtek meg bennem. Felfogadtam, hogy ha az Isten ez egyszer megszabadít, ha még egyszer szárazföldre léphetek, azonnal visszasietek atyám lábaihoz; követem minden tanácsát, és sohasem teszem ki magam többé ilyen veszedelmeknek. Most értettem meg mindazt, mit atyám a középrend dicséretére mondott, s irigylem annak békés, nyugalmas életmódját, szóval elhatároztam, mint a tékozló fiú, bánatos kebellel visszatérni az atyai hajlékba.

E bölcs, józan gondolatok megelevenedtek bennem, amíg a vihar tartott, sőt kissé még azután is. Másnap azonban, mikor a vihar lecsillapodott, s a tenger nyugodtabb lett, könnyebben vettem a dolgot. Ám azért komoly voltam egész nap, mihez hozzájárult a tengeribetegség is. Alkonyatkor azonban kiderült az ég, s a nap egészen borútlanul áldozott le, s éppúgy kelt föl másnap újra. A sima tenger a fölötte ragyogó verőfénnyel, az üde reggeli szellő, e természeti fönséges tünemény, a legbájolóbb színekben tűntek föl előttem.

Egész éjjel jól aludtam. Tengeribetegségem elmúlt, s én a legderültebb kedvben merengtem a tengeren, mely tegnap még úgy háborgott, ma pedig egészen lecsendesült. Épp e pillanatban lépett hozzám pajtásom, aki elcsalt magával, megveregette vállamat, és mondá: „Nos, Robin, hogy vagyunk? Fogadni mernék, hogy szepegtél, mikor tegnap azt a teli sapka szelet kaptuk!” – „Te azt teli sapka szélnek nevezed?” mondám én, „hisz az iszonyatos vihar volt!” – „Vihar, hohó, hát ezt nevezed te viharnak? Az még semmi sem volt. Ha jó hajónk és sík tengerünk van, mit törődünk mi az efféle szellővel? Hanem te csak amolyan száraz matróz vagy, Robin. Nono, egy csésze puncs mindent elfelejtet velünk. Nézd csak, milyen pompás most az idő!”

A puncs amit hoztak, nekem kissé a fejembe szállott, s én hamar elfelejtem tegnapi jó szándékaimat. Pillanatra győztek ugyan a komoly és józan gondolatok, de csakhamar leráztam és elűztem azokat, mint gyengeséget, s fölkerestem új társaimat. Lakomázás után ura lettem e kísértéseknek, miként lelkiismeretem intéseit neveztem.

Tengeri utazásunk hatodik napján a yarmouthi révpartra jutottunk, mert hol ellenkező szelek, hol szélcsönd hátráltatták haladásunkat. Itt horgonyt kellett vetnünk és vesztegelnünk. Időközben Új-Castleból számos hajó érkezett a révbe, hol azok várakozni szoktak a kedvező szélre, mely őket a Themzébe segítse.

Meg akartuk kísérteni, hogy a dagály segélyével a folyón fölfelé hajózhassunk, de a szél nagyon erős volt, és nőttön-nőtt. Veszélyre senki sem gondolt; de a nyolcadik nap reggelén a szél ereje annyira növekedett, hogy siettünk vitorláinkat leszedni és biztonságunkról gondoskodni. Délfelé a tenger iszonyú hullámokat hányt, úgy, hogy többször azt hittük, hogy horgonyunk kiszabadult. Erre a főkormányos kivetteté a vészhorgonyt, a horgonyköteleket pedig szabad kényökre hagyá.

A szél eközben borzasztó viharrá nőtt s még a hajóslegények arcán is rettegés tükröződött. A hajómester rendkívül fáradozott, hogy a hajót megmentse; de azért, mikor szobájából ki- és bejárkálva, mellettem elment, többször hallám őt halk hangon mondani: „Úr Isten! könyörülj rajtunk! mindnyájan elvesztünk!” E zűrzavar közben egész kábult voltam és csöndesen feküdtem szobámban. Érzelmeimet nem írhatom le. A megbánásnak nem akartam helyt adni, mert rég legyőzött gyengeségnek tartottam. Elhitettem magammal, hogy ezt a veszélyt, mint az elsőt, csak képzelem. Ekkor halám magát a kapitányt felkiáltani: „Ily orkán ellen nem küzdhetünk tovább!” Megrettenve ugrottam a födélzetre, hogy körültekintsek. A látvány iszonyatos volt. A magas vízhegyek néhány percre eltemetni készültek alkotmányunkat. Közelünkben két terhelt hajó megcsonkította árbocait, és egy hajó, mely negyedmérföldnyire tőlünk a part közelében horgonyt vetett, végképpen elsüllyedt. Két más hajónak elszakadván horgonykötele, a vihar a háborgó tengerre ragadta őket, anélkül hogy egyetlen árbocuk lett volna. Egypár hajó egyenesen felénk rohant, úgyhogy minden pillanatban azt hittük, hogy betöri a miénknek az oldalát.

Alkonyat felé a kormányos és főhajós kérték a kapitányt, hogy csonkíttassa meg az előárbocot, különben vesznie kell a hajónak. A kapitány nem örömest hajlott kérelmökre. Azóta a derékárboc is ingadozni kezdett, és úgy imbolygatta a hajót, hogy le kellett vágni ezt is, s így az egész hajófödél le volt tarolva. Nemsokára rá egy iszonyatos hullámtömeg magával ragadta sajkánkat, utolsó reménységünket is.

Hogy én, mint újonc, mindezek után mit éreztem, azt senki sem képzelheti el. Magam is csak annyit tudok, hogy a bánkódás tízszerte jobban gyötört, mint maga a halálos rettegés. Mindez s emellett a vihar dühöngése kimondhatatlan lelki gyötrelmekbe ejtett. A legvénebb hajóslegények is megvallottak, hogy ehhez foghatót még nem értek meg. A hullámok mind sűrűbben csapkodtak a födélzetre. Ekkor láttam, amit ritkán látni tengerészeknél: a kapitány, főhajós s néhány hajóslegény térdre borultak és imádkoztak. A rettegéseket tetézte egy új, éjfélkor támadt vészhír. A hajóslegények egyike, akit leküldték a hajófenék megvizsgálására, harsány hangon kiálta fel, hogy a hajó léket kapott, s hogy a hajófenékben már négylábnyi víz van. Erre mind, akik csak ép kezűek voltak, a szivattyúkhoz siettek. Én a remegéstől elgyöngülve ágyamra hanyatlottam, de a hajóslegények felráztak, s azt mondták, hogy eddig semmire sem voltam ugyan használható, most azonban éppen úgy szivattyúzhatok, mint akárki más. Hirtelen összeszedtem magam, és kétségbeesetten kezdtem dolgozni. Ezalatt a kapitány néhány kisebb szeneshajót pillantott meg, melyek nem állhatván ellent a szél rohamának, elszabadultak állomásuk helyéről. Közelebb érkezvén hozzánk, vészlövést tettünk. Én, nem ismerve a lövés jelentőségét, azt hittem, hogy a hajó darabokra szakadt, s annyira megrettentem, hogy ájultan rogytam össze. Minthogy mindenki saját életével gondolt, senki sem figyelt rám. Más hajóslegény lépett helyemre a szivattyúhoz, s engem félrerúgott. Talán halottnak tartott. Sokáig tarthatott, míg újra magamhoz tértem.

Folyvást dolgoztunk; de a víz elöntvén a hajófenekét, a hajó lassan, de állhatatosan süllyedni kezdett. A vihar kissé alább hagyott; de azért nem remélhettük, hogy a hajót feltarthassuk mindaddig, mígnem valamely kikötőbe ér. Végre a többször elsütött vészlövésekre egy könnyebb hajótól, mely már előttünk elhaladt, egy sajka érkezett segítségünkre. Nagy veszéllyel jöhetett csak közelünkbe, s hogy egészen eljuthasson hozzánk, az lehetetlenségnek látszott. A derék hajóslegénység élete kockáztatásával, egész erejéből evezett, és végre megragadott egy hajókötelet, melyet feléjök dobtunk. Így sikerült nagy küzdelem közt a sajkát közel húznunk hajónk hátsó részéhez s végül abba belemásznunk. De az ő hajójukat elérnünk lehetetlen volt. Elhatároztuk tehát a szél és hullámok hányására bízni sajkánkat, s csak amennyire lehet, közelebb segíteni azt a tengerparthoz. Így részint evezve, részint hányatva, rézsútosan a tengerpart északi része felé hajóztunk.

Nem telt belé egy negyedóra, s odahagyott hajónkat süllyedni láttuk. Alig mertem odapillantani, midőn a hajóslegények figyelmeztettek, hogy süllyed; mert attól a pillanattól fogva, hogy engem a sajkába hurcoltak, félhalott voltam az ijedtségtől.

A hajóslegénység hatalmasan evezett, hogy közelebb érhessünk a parthoz. Valahányszor sajkánkat valamelyik hullámóriás a hátára vette, tömegestül láttuk a tengerpartra tóduló embereket. Végre, miután a wintertoni világítótornyot körüleveztük, közeledtünk a révhez. Maga a partraszállás még némi bajjal járt, de végtére parton voltunk mindnyájan. Ép bőrrel és gyalog, útnak indultunk Yarmouthba, hol mint hajótörést szenvedteket, emberbarátilag fogadtak bennünket. A városi hatóságok jó szállásokat jelöltek ki számunkra, s a kereskedők és hajómesterek pénzt gyűjtöttek fölsegélésünkre, s így tetszésünk szerint Londonba vagy Hullba utazhattunk vissza.

Ha ezúttal elég eszem lett volna, vagy Hullba, vagy az apai házhoz visszatérni, minden bizonnyal sok szenvedéstől megkímélem magamat. Édesatyám, mint Üdvözítőnk példázata mondja, hizlalt tulkot vágatott volna le szerencsés visszatérésem megülésére. De csak annyit tudott meg az egész dologból, hogy az a hajó, melyen én voltam, a yarmouthi révpartnál tönkrejutott s elveszett, és csak sokkal későbben esett értésére az a tudósítás, hogy nem fúltam a tengerbe.

Gonosz végzetem feltarthatatlanul üldözött tovább. A nyugodt és józanabb meggondolás pillanataiban nagyon éreztem, mily hálátlan volt magamviselete szülőim iránt, s mégsem tökélhettem el magamat a hazatérésre. Józan elmélkedéseim, legbensőbb meggyőződésem visszaszólítottak, de én újra elcsábíttatám magamat.

Iskolatársam, a hajótulajdonos fia, Yarmouthban egy távoli szállásra jött, s így mi csak néhány nap múlva láttuk viszont egymást. Ő egészen meg volt változva, és szomorúan, fejcsóválva kérdezősködék hogylétemről. Atyja is jelen volt, aki csak most tudta meg, ki vagyok én és miképp tettem meg ezt az én első tengeri utamat. A hajótulajdonos komoly és részvevő hangon így szóla hozzám: „Fiatalember, ne menjen többé a tengerre, ön nem született hajósnak!” – „Hogyan?” kérdem én, „ön sem akar tengerre menni többé?” – „Ez egészen más, a tengerészet nekem pályám, tehát kötelességem; ön azonban ez utazást csak kísérletül tette, s most már tudja, hogy mi vár önre e pályán. Talán ön hozta a szerencsétlenséget mindnyájunk fejére, mint Jónás megrontotta Japho hajóját.” Kérelmére elbeszéltem neki egész történetemet. „Mit cselekedtem én”, kiálta fel erre a hajótulajdonos, „hogy ily nyomorultat a hajómra vettem! A világ minden kincseért se tenném többé lábamat egy hajóra veled!” Könnyen megmagyarázhattam nagy és szenvedélyes haragját. Hiszen roppant veszteséget szenvedett. Későbben még egyszer megintett, ezúttal nyugodtan és komolyan, hogy térjek vissza atyámhoz és ne kísértsem Istent; különben csak nehéz balsors fog sújtani mindaddig, mígnem atyám szavai tökéletesen beteljesültek rajtam.

Feleletem nagyon rövid volt; nemsokára elváltunk, s én sohasem láttam többé életemben. Kevés pénz lévén nálam, gyalog utaztam Londonba. Londonban erősen föltettem magamban, hogy visszatérek az apai házba, mert a nagy város zajában nagyon elhagyottnak éreztem magamat. De most az álszégyen vett erőt rajtam. Magam előtt láttam a gúnyosan mosolygó szomszédokat, s nemcsak szülőim, de rokonaim előtt is szégyelltem megjelenni. Oly oktalan az ember, főképp ifjúkorában, hogy inkább szégyenli a töredelmességet és megbánást, mint magát a vétket, hogy nem pirul ostobaságán, de röstelli a józan cselekvéshez való visszatérést. Szóval, néhány heti bizonytalan tűnődés, tétovázás után föltettem magamban, hogy fölhasználom a tengeri utazásra való legelső alkalmat.

HARMADIK FEJEZET

ROBINSON SZERENCSÉS UTAZÁSA GUINEÁBA

Atyám tanácsa, kérelmei, sőt parancsai tehát megtörtek azon az egyetlen gondolatomon, mely most lelkesített, hogy merész vállalatok által hamarosan nagy vagyonra tegyek szert. Egy Guinea felé vitorlázó hajó kalandos terveim kiviteléhez éppen kapóra jött. Szerencsétlenségemre sohasem gondoltam arra, hogy hajóslegénynek szegődve szálljak hajóra. Igaz ugyan, hogy ily minőségben erős munkát kellett volna végeznem, de idővel kormányos, főkormányos, hadnagy, sőt tán kapitány is lehetett volna belőlem. Balcsillagzatom azonban azt akarta, hogy mindig a legrosszabbat válasszam. Minthogy kevés pénz volt a zsebemben és jó ruha a hátamon, mindig utasként szálltam a hajóra, nem dolgoztam semmit.

Londonban szerencsémre meglehetős jó társaságba jutottam. Először a Guineából visszaérkezett hajó kapitányával ismerkedtem meg, s minthogy üzletei sikerültek, még egyszer útnak akart indulni arra a vidékre. Ennek a derék embernek megtetszett az én elevenségem, életre termettségem. Feltártam előtte terveimet, hogy világot kívánok látni, s ő megígérte, hogy ingyen elvisz magával.

Ajánlatát elfogadtam, és a kapitány, kinek egyébiránt mit sem szólottam szüleimről, nemsokára legbizalmasabb barátságára méltatott. – Üvegárukat és apróságokat vásároltam össze.

A bevásárlásra mintegy 40 font sterlinget fordítottam, melyeket néhány rokonom segítségével hoztam össze, kikkel leveleztem.

Ez volt utazásaim közt az egyetlen, mely egészen szerencsésen folyt le. Becsületes, derék barátom mennyiségtanra és hajózási ismeretekre, valamint a hajónapló vezetésére, észleletek készítésére, szóval a tengerészre nézve fontos tudnivalókban oktatott. Ő éppúgy gyönyörködött a tanításban, mint én a tanulásban, és jó lélekkel állíthatom, hogy ez az utazás tengerésszé és kereskedővé tett. Áruimért 5 font sterlinget és 9 obon aranyport hoztam magammal, amikért Londonban csaknem 300 font sterlinget kaptam. Igazi nyerészkedési düh szállott meg, mely későbbi romlásomat sietteté.

Azonban ez az utazás sem ment bajok nélkül. Kereskedésünk főképp az afrikai tengerpartoknál, az egyenlítő vidékén foglalkoztatott bennünket, s így én nagyon szenvedtem az ottani éghajlattól. Csaknem szakadatlanul gyötrött a forróláz.

NEGYEDIK FEJEZET

MÁSODIK UTAZÁS GUINEÁBA. RABSÁG

Londonba érkezésünk után az én kapitány barátom szerencsétlenségemre meghalt. Hajója vezényletét a főhajós vette át, aki nemsokára újra megindult Guinea felé. Én gyors elhatározással ismét útitárs lettem; de ennél szerencsétlenebb utazás nem képzelhető. 200 font sterlinget meghalt barátom özvegyének adtam, ki nagyon nemesen viselkedett irányomban; mintegy 100 fontot pedig különféle árukba fektettem. Utazásunk eleinte nagyon szerencsés volt; midőn azonban át akartunk vitorlázni a Kanári-szigetek és az afrikai tengerpartok közt, pitymallatkor egy szalechi arab kalózhajóval találkoztunk, mely valamennyi vitorlát kifeszítve, űzőbe vett bennünket. Mi is felraktuk minden vitorlánkat, de a kalózhajó jobb vitorlás volt, s minthogy néhány óra múlva utol kellett érnie bennünket, tengeri csatára készültünk. A mi hajónkon 12 ágyú, a zsivány kalózén pedig 18 volt.

Délutáni három órakor ért mellénk, de tévedésből nem a hajó farát, hanem oldalunkat támadá meg. Így mi hat ágyúnkból teljes sortüzet adhattunk reá, mely őt visszakergeté. Tüzelésünket azonban viszonozta, sőt az ágyúlövésekhez még mintegy 200 kalóz puskatüze szegődött. Az arabok rövid idő múlva megújíták a támadást, s ezúttal mintegy 60 ember szökött át fedélzetünkre, kik azonnal vagdalni kezdék vitorláinkat és köteleinket. Mi puskatűzzel fogadtuk és kétszer megkergettük őket. De hajónk csakhamar harcképtelen lett, s három halottunk s nyolc sebesültünk hevert már vérében. Megadtuk tehát magunkat, s az arab kalózok Szalech nevű kikötőbe hurcoltak.

Fogságomban nem bántak velem oly rosszul, mint eleinte gondoltam; nem is vittek, mint többi embereinket, a birodalom belsejébe, a szultán udvarába, hanem a kalózkapitány visszatartott magának. Fiatal és éber legény létemre nagyon alkalmasnak látszottam neki a rabszolgai szolgálatokra. Így tehát fölfelé törekvő kalmár helyett egyszerre nyomorú rabszolga lettem. Lesújtva emlékeztem most vissza atyám jóslatára. De ez csak előjáték volt azokhoz a szenvedésekhez képest, melyeket még ki kellett állanom!

Azonban kétségbeesett állapotom dacára sem hagyott el a remény, hogy elvégre is kiszabadulok. De fájdalom! ez egyben csalatkoztam. Ha uram a tengerre ment, kis kertje gondozását s a szokott szolgálatokat bízta rám, ha pedig valamely kóborlásból visszatért, hajója szobájában kellett hálnom, hogy a hajóra felvigyázzak.

Eközben az eszem szüntelen a szökésen járt, de ennek semmi módját nem ejthettem. Nem volt senkim, kire terveimet bízhattam s aki segíthetett volna; rabszolgatársaim közt egyetlen angol, írlandi vagy skót sem volt. Így folyt le két év, anélkül hogy legkisebb remény mutatkozott volna ez egy gondolatom megvalósítására, mely szakadatlanul foglalkoztatá elmémet. Egyetlen reményem maradt: Uram gyakrabban hosszabb ideig maradt otthon, ilyenkor, ha szép volt az idő, a hajó sajkáján kirándultunk a révbe halászatra. Egy fiatal mór és én eveztünk, s ügyességem a horgászatban megkedveltetett uramnál, úgyannyira, hogy később egyik rokonával és a mór fiúval egyedül mehettünk halászni.

Egy nap ki is mentünk halászatra. A reggel csöndes volt, de később oly köd keletkezett, hogy az alig félórányi távolságú tengerpart egészen eltűnt szemünk elől: vissza akartunk evezni, de az idő mind borultabb lőn; végre beéjjeledett, s mi a partot minden erőnk megfeszítése mellett sem érhettük el. Midőn végre a nap fölkelt, a part a messze távolban volt, egészen rossz irányban haladtunk. A friss szárazföldi szél megnehezíté visszatérésünket, s csak nagy vesződség után s egészen kiéhezve sikerült végre partra szállanunk.

Urunk a jövőre nézve vigyázatosabb lett, és azontúl sohasem tett ily utazást delejtű és élelem nélkül. Elővétette az angol martalékhajó csille sajkáját, s a jármű közepére kis szobát építtetett, úgy, hogy mögötte elég hely maradt a kormányosnak és egy embernek a nagy vitorla kezelésére, elöl pedig egy-két ember evezhetett is. E sajka úgynevezett latin vagy háromszögű vitorlával vitorlázott. A vitorlarúd éppen födelén nyúlt ki e csinos, de alacsony szobának, melyben a kapitány ágyával, egy asztallal és egy-két élelmiszekrénykével megférhetett.

Urunk, ha kiment a tengerre, mindig magával vitt engem is.

Egy ízben korán reggel ki akart vitorlázni néhány tekintélyes mórral. Már alkonyatkor bőségesebb élelmet vitetett a sajkára, és nekem három puskát kellett hoznom hajója lőszertárából.

Teljesítettem parancsait, s másnap reggel vártam a tisztára mosott sajkára, melynek lobogója és árboczászlója vidáman lengedeztek a szélben; a társaság azonban elmaradt, végre uram megérkezett, és megparancsolta, hogy az evezőlegénnyel és a mór fiúval szokás szerint menjek ki halászatra, de mihelyt elég halat fogtunk, azonnal térjek vissza; mert vendégei estve nála akartak vacsorálni.

E pillanatban a szökés terve újból megvillant agyamban, s mihelyt parancsolóm távozott, csak azon törtem fejemet, hogy tengeri utazásra tegyek előkészületet; hogy hová? – az nekem mindegy volt, csak megszökjem e tűrhetlen rabságból.

Először is az élelmiszerek gyarapításáról gondoskodtam. Azt mondtam tehát a mórnak, hogy nem illik hozzánk hozzányúlni az urunk számára hozott étkekhez. Ő helyeselte véleményemet, és azonnal egy nagy kosár ruskot, kétszersültfélét s három kanta friss vizet hozott a sajkába. Míg a mór ezzel bajlódott, én az úr éléskamrájából több, itallal tölt palackot csempésztem a sajkába; a mórral elhitettem, hogy azokat már előbb urunk és vendégei számára hozták. Nagy gomoly viaszkot is vittem a sajkára, azonkívül gyapotfonalat, baltát, fűrészt és kalapácsot. Alig érkezett vissza Izmael (így hítták a mórt), más tőrt vetettem ki, fenn is akadt szerencsésen neki.

„Mulei, kapitányunk fegyverei a sajkában vannak, nem keríthetnél egy kevés lőport és golyót? Talán lőhetnénk magunknak egypár madarat.” – „Igen, igen,” mondá ő, „tudom én, hol áll a tüzér lőszere a hajón.” Míg ő odajárt, magam is néhány rögtönzött előkészületet tevék, és zsúfolásig megraktam a szobát, mint valami éléskamrát. A mór nemsokára egy bőrzacskóval érkezett meg, melyben mintegy másfél font lőpor lehetett, és egy másikkal, mely tele volt golyóval és seréttel.

Így el lévén látva a legszükségesebbekkel, kivitorláztunk a kikötőbe – halászatra.

Egy ideig halászgattunk, de sikertelenül, mivel pajtásom ügyetlen volt, én pedig mindent elkövettem, hogy mit se fogjak.

Végre így szóltam a mórhoz: „Itt semmire sem megyünk a halászattal, menjünk beljebb a tengerre.” Mulei egy értelemben volt velem, s felhúzta a vitorlákat. A kormánylapátot a fiúnak adtam, én pedig a mórhoz menék. Ott somfordáltam mögötte, s végre lehajoltam, mintha föl akarnék valamit venni, aztán hirtelen derékon kaptam, és a tengerbe dobtam. Ő azonban felbukkant – mert úgy úszott, mint a hal –, és esedezve kért, fogadnám őt be a sajkába, oda követ, ahová akarom.

De én a szobába ugrottam, és vadászpuskát ragadtam. Ezzel célba vettem őt, s rákiálték: „Te elég derekasan úszol, hogy elérhessed a partot. De ha közelebb jössz a sajkához, rögtön agyonlőlek.” Erre ő megfordult, és a part felé úszott, melyet kétségkívül el is ért.

Most a fiúhoz fordultam, és mondám: „Xury, én gondoskodom rólad, ha hűséget fogadsz nekem; de ha nem esküszöl hűséget a próféta szakállára, haladéktalanul a tengerbe doblak.” A fiú megesküdött, hogy hűséges útitársam lesz mindvégig.

ÖTÖDIK FEJEZET

ROBINSON MEGSZABADULÁSA A RABSZOLGASÁGBÓL

Amíg az úszó mórt szemmel tarthattam, a sajkát egyenesen a sík tenger felé kormányoztam, de alkonyat felé megváltoztattam az irányt, és délkelet felé tartottam, hogy ne távozzam nagyon messze a tengerparttól. A szél frissen fújdogált, s a tenger sima lévén, sajkám gyorsan repült tova. Csak másnap délutáni három órakor jöttem közel a szárazhoz.

Most már legalább 32 mértföldnyire voltam Szalechtől, s biztonságban éreztem magam a mórok minden üldözésétől. Horgonyt vetettem tehát egy kis folyó torkolatában. Folyó, szárazföld, szélességi és hosszúsági fok, mind ismeretlen volt előttem. Embereket nem láttam s nem is kívántam látni. Mindenekelőtt friss vízre volt szükségem.

Alkonyat felé az öbölbe vitorláztunk, és elhatároztam, hogy amint besötétedik, kiúszunk a szárazra. De mihelyt végképp besötétedett, oly rettenetes ordítozást hallottunk, hogy Xury, a szegény fiú, félholtan kért, hogy napkelte előtt ne menjünk a szárazra.

„De akkor, Xury”, mondám, „emberekre találhatunk, s ez éppoly veszedelmes, mintha az oroszlánokkal találkozunk.”

„Akkor puskalövéssel fogadjuk őket”, viszonzá Xury mosolyogva, tört angol nyelven.

Jól megfontolva, tanácsa jó volt, azért csöndesen fekvénk egész éjjel; de alvásról szó sem lehetett, mert az ordítás egyre rémítőbb lett.

Xury halálos szorongásban volt s én nem kevésbé. Rettegésünk csak fokozódott, midőn e vadállatok egyike sajkánk felé úszott. Nem vehettük ki szemmel; de prüszköléséből következtettük, hogy nagy ragadozó lehet. Xury azt állítá, hogy oroszlán, s igaza lehetett. Midőn az állat alig két evezőlapát hossznyira volt a sajkától, a sekély vízben fölágaskodott. De én hirtelen puskát fogtam s rálőttem. Nagyot ordítva visszafordult, és a part felé úszott.

Virradatkor a szárazra kellett mennünk, hogy vizet hozzunk, mert már nem volt több egy iccénél. De az volt a kérdés, hogy honnan hozzunk. Xury egy korsóval partra akart menni és addig keresgélni, míg forrást nem talál. „Rajta, Xury”, mondám, „kiszállunk mind a ketten, és ha a vademberekkel vagy állatokkal találkozunk, szembeszállunk velök, hogy se téged, se engem fel ne faljanak.” Aztán közel evezénk a parthoz, és néhány fegyvert, két vizeskorsót véve magunkhoz, átgázoltunk a vízen.

A sajkát mindenekelőtt szemmel akartam tartani, mert féltem a vademberektől. A szárazon befelé alig félórányira völgyre bukkantunk. Xury előrement, de csakhamar sebes ügetve jött vissza. Azt hittem, hogy a vademberek üldözik, mert lövést is hallottam. Ő azonban ujjongva hozta a hírt, hogy igen jó vizet talált. Vállán pedig nyúl fityegett. Ennek is megörültünk, mert húsa jó ízű ebédet ígért. Gondoskodtunk vízről, s visszamentünk halászbárkánkra.

Egyszer már utazván e partok mentén, tudtam, hogy a Kanári-szigetek s a Capverdi-szigetek között lehettünk. De nem voltak rendelkezésemre műszerek a napmagasság mérésére, s nem tudtam, melyik szélességfok alatt vagyok.

Számításom szerint a földnek, mely előttem fekvék, Marokkó és Szenegambia közt kellett feküdnie. A szerecsenek azért hagyták oda, hogy kikerüljék a mórokat, ezek pedig azért, mert nagyon terméketlennek találták azt. A vidék rideg sivatag volt és úgy látszott, hogy csak vadállatok, úm. oroszlánok, leopárdok lakják, melyek ellen aztán a mórok olykor nagy hajtóvadászatot vagy inkább hadjáratot tartanak. Kedvező szél fúttával több mint húsz mértföldet vitorláztunk e tengerpart mentében, nappal egy lelket sem láttunk, s éjjel rendszerint a vadállatok ordítását hallottuk.

Azért tehát folyvást a part mentében haladtam, és csak ritkán szálltam ki a partra ivóvízért. Éhséget nem szenvedtünk, mert halat fogtunk bőviben. Partra szállásunk egyik alkalmával Xury egy alvó oroszlánt lőtt le. Később megbántam, hogy haszontalanul pazaroltunk el három lövést, mert az óriás nagyságú állat húsa élvezhetlen volt. Még jókor jutott eszembe, hogy bőrének hasznát vehetjük. Megkísérlettük tehát lenyúzását, mihez Xury sokkal jobban értett nálamnál. Bealkonyodott, mielőtt elkészülhettünk volna a nyúzással, s ugyancsak megrettentünk, midőn nagy hirtelen egy másik oroszlánt láttunk felénk sompolyogni! Xury mintegy kővé meredten állott; én azonban felkaptam a bőrt, és a sajkába rohantam, hol fegyvereink voltak. Nehezen menekedtünk volna meg e veszélyből, ha az élő oroszlán nem időz néhány pillanatig a megölt állat hullájánál. A bőr nemsokára megszáradt szobánk födelén, úgyhogy pokróc gyanánt használhattuk.

E kaland után tovább eveztünk dél felé. Szándékom volt, ha lehet, Szenegálba vagy a Capverdi-szigetekre vergődni, hol európai hajókat reméltem találni.