Kapuzárás

Bedő Éva

Kapuzárás – férfiak

Bedő Éva

Copyright © 2026 Bedő Éva. Minden jog fenntartva.

1. fejezet – Az évforduló

A kert végében, a régi diófa alatt húzták fel a fehér sátrat, pontosan úgy, ahogy Amália elképzelte. Apró gömblámpák füzére futott végig a tetőgerendák között, és amikor esteledni kezdett, egyenként gyulladtak ki, mint megannyi apró csillag, ami a földre szállt.

Harmincöt év. Amália alig hitte el, ahogy a tükörben nézte magát aznap délután, mielőtt lement volna a vendégek közé. Harmincöt év, és még mindig ugyanaz a bizsergés fogta el a gyomrában, amikor Györgyre gondolt, mint kislány korában, amikor először ült mellette a padban.

– Gyönyörű vagy – mondta György, amikor belépett a hálószobába, és megpillantotta a feleségét a smaragdzöld ruhában. Odalépett hozzá, és hátulról átölelte, az állát a vállára hajtotta. – Ugyanolyan gyönyörű, mint harmincöt évvel ezelőtt.

– Hízelegsz – nevetett Amália, bár az arca elpirult.

– Nem hízelgek. Csak igazat mondok.

Lent már gyülekeztek a vendégek. A három gyerek – Bálint, Lilla és Ilona – a családjaikkal együtt korán érkeztek, hogy segítsenek az előkészületekben. Az unokák a kertben szaladgáltak, nevetésük betöltötte a levegőt, összekeveredve a konyhából kiszűrődő illatokkal.

– Nagymama! – szaladt oda az egyik unoka, Lilla kisebbik lánya, alig hatévesen. – Olyan szép vagy, mint egy hercegnő!

Amália lehajolt, és megcsókolta a kislány feje búbját.

– Te vagy az igazi hercegnő, kicsim.

Lilla és Ilona is odaléptek hozzá, mindketten átölelték egyszerre, úgy, hogy Amália nevetve kapott levegő után.

– Anyu, annyira gyönyörű vagy ma – mondta Lilla, és hátralépett, hogy jobban szemügyre vegye. – Ez a ruha csodásan áll neked.

– Igazán – bólintott Ilona is. – Néha elfelejtem, hogy nem is vagy annyival idősebb, mint mi.

Amália elnevette magát, bár a szíve elszorult a meghatottságtól.

– Ti ketten csak hízelegtek.

– Dehogy – Bálint is odalépett, és megölelte az édesanyját. – Igazuk van. És remélem, apával még sok-sok boldog évet fogtok együtt tölteni. Mi is erre vágyunk a saját házasságunkban – hogy egyszer, ötven év múlva, ugyanígy álljunk itt, és ugyanígy szeressük egymást, mint ti most.

– Sok boldogságot, anyu, apu – tette hozzá Lilla, és mindhárman körbeölelték a szüleiket egy pillanatra, mielőtt a vendégek felé fordultak volna.

❧

Ahogy leszállt az este, és a vendégek – rokonok, régi barátok, szomszédok – mind összegyűltek a sátor alatt, György felállt, és koccintásra emelte poharát. A beszélgetés zsongása lassan elcsendesedett, mindenki felé fordult.

– Kedves családom, barátaim – kezdte, és a hangja kissé megremegett a meghatottságtól. – Harmincöt éve, hogy ez a csodálatos nő igent mondott nekem. – Amáliára nézett, aki a szomszéd asztalnál ült, és a szeme már most könnybe lábadt. – Azóta minden egyes nap hálás vagyok ezért.

Néhányan halkan felnevettek, mások meghatottan bólogattak.

– Amikor gyerekek voltunk, és egy padban ültünk az iskolában – folytatta György –, sosem gondoltam volna, hogy egy nap ő lesz az életem legnagyobb ajándéka. Hogy vele nevelhetek fel három gyönyörű gyereket, hogy vele öregedhetek meg. – Elhallgatott egy pillanatra, mintha összeszedné magát. – Amália, te vagy a világ legcsodálatosabb asszonya. Nem tudok elképzelni más nőt magam mellett, sem akkor, sem most, sem soha.

A vendégek tapsolni kezdtek, néhányan meghatottan törölgették a szemüket. Amália felállt, és odalépett a férjéhez, aki átölelte, és gyengéden megcsókolta a homlokát.

– Van még valami – mondta György, és a zsebéből előhúzott egy kis bársonydobozkát.

Amália szeme elkerekedett, ahogy a férje kinyitotta a dobozt, és egy gyűrű csillant meg benne – finom, régi stílusú foglalatban egy smaragd, körülötte apró gyémántokkal, amitől úgy tűnt, mintha a kő maga is fénylene.

– György... – suttogta Amália, a hangja elcsuklott.

– Ez a gyűrű a szerelmünket pecsételi meg, most és mindörökre – mondta György, és óvatosan Amália ujjára húzta. – Ígérem, hogy amíg élek, melletted maradok.

A vendégek újra tapsolni kezdtek, néhányan felállva, és Amália csak nézte a gyűrűt az ujján, ahogy a gömblámpák fénye megcsillant rajta, és úgy érezte, mintha az egész világ ebben a pillanatban összpontosulna.

❧

Későbbre a buli lassan csendesedni kezdett. Amália eltűnt egy pillanatra a házban, majd egy régi, bőrkötéses fotóalbummal tért vissza, amit az unokák azonnal körbevettek, kíváncsian lapozgatva.

– Ez ki, nagyi? – kérdezte az egyik unoka, egy megsárgult, kicsit elmosódott fotóra mutatva.

– Ez a nagyapátok és én vagyunk az esküvőnkön – mosolyodott el Amália, és leült közéjük a fűbe, a ruhájára nem is figyelve. – Nézzétek, milyen fiatalok voltunk. Én alig múltam tizennyolc.

– Nagyi, de vékony voltál! – nevetett fel az egyik unoka, mire mindenki körülöttük elnevette magát.

– Nagyapa meg milyen vicces frizurát viselt! – kiáltott fel egy másik, és György is odahajolt, hogy megnézze, nevetve rázta a fejét a saját fiatalkori önmagán.

– Azt hittem, jól nézek ki abban a frizurában – mondta színlelt sértődöttséggel, mire mindenki még jobban nevetett.

Amália lapozott tovább, minden képnél elidőzött egy kicsit, mesélt – hol volt a fotó, mi történt aznap, hogyan érezték magukat. Az unokák csendben, elbűvölve hallgatták, ahogy nagyszüleik fiatalkora elevenedett meg előttük a régi képeken.

– Látjátok – mondta Amália végül, és becsukta az albumot, miközben végigsimított a borítóján –, ilyen fiatalok voltunk, amikor összeházasodtunk. És most itt vagyunk, harmincöt évvel később, még mindig együtt.

❧

Amikor az utolsó vendégek is elmentek, és a ház elcsendesedett, György átölelte a feleségét a hálószoba ajtajában.

– Nagyon szeretlek, Amália. Ezt sose felejtsd el.

– Nem is fogom – Amália felnézett rá, és megcsókolta. – Én is szeretlek, György. Mindig is foglak.

Aznap éjjel, ahogy Amália elaludt a férje karjaiban, az ujján még mindig ott csillogott a gyűrű a holdfényben – egy ígéret, egy pecsét, egy szimbólum mindarról, amit harmincöt év alatt felépítettek.

Nem sejtette még, hogy néhány hónap múlva ugyanez a gyűrű lesz az egyetlen dolog, ami emlékezteti majd arra, hogy valaha ilyen boldogok voltak.

2. fejezet – A munkahelyi buli

A cég nagyterme ünnepi díszbe öltözött aznap este – a főnök, Ferenc, az 58. születésnapját ünnepelte, és mint minden évben, most is nagy felhajtást csapott belőle. Az asztalokon pezsgős poharak sorakoztak, a sarokban egy kisebb büfé kínálta a falatkákat, és valaki gondoskodott egy DJ-ről is, bár egyelőre csak halk háttérzene szólt.

György lazán, ingujjban álldogált egy csoport kollégával, a nyakkendőjét már reggel levette, ahogy azt a hosszú munkanapok végén szokta.

– Na, György, hogy s mint a nagy évforduló? – kérdezte az egyik fiatalabb mérnök, aki hallott a múlt heti ünnepségről.

– Remekül – György elmosolyodott, és belekortyolt a borába. – Harmincöt év, és még mindig szeretjük egymást, mint az elején.

– Irigylésre méltó – nevetett a kollégája.

A terem másik végében János épp akkor lépett be, és azonnal odaintett Györgynek. Régi barátok voltak – még az egyetemről ismerték egymást, és amikor kiderült, hogy ugyanahhoz a céghez kerülnek, mindketten örültek, hogy nem kell elszakadniuk.

– Szia, öregem – János megveregette György vállát. – Jól nézel ki. Az évforduló jót tett neked.

– Amália jót tesz nekem – György elmosolyodott, bár volt valami a mosolyában, ami nem tűnt teljesen őszintének.

Ekkor lépett oda hozzájuk Zsuzsa, a cég egyik legfiatalabb munkatársa, aki alig fél éve dolgozott ott. Csinos volt, élénk, és mindig kedvesen mosolygott mindenkire – talán ezért is kedvelte mindenki a részlegen.

– Sziasztok! – köszönt Zsuzsa, és leült melléjük egy pohár pezsgővel. – Milyen szép ez az ünnepség, nem?

– Az – bólintott György, és a tekintete egy pillanatra kicsit tovább időzött Zsuzsa arcán, mint kellett volna. – Hogy van a vőlegényed? Mikor lesz az esküvő?

– Ó, még nincs kitűzve pontos dátum – Zsuzsa elmosolyodott, és a gyűrűjét babrálta az ujján, bár nem az eljegyzési gyűrű volt, csak egy egyszerű díszgyűrű. – De nagyon szeretjük egymást, szóval nem sietünk.

– Milyen szép – mondta György, és a hangjában volt valami furcsa sóvárgás, amit János azonnal észrevett, bár nem szólt semmit.

❧

Ahogy telt az este, és a pezsgő is fogyott, a hangulat egyre oldottabbá vált. A DJ hangosabbra vette a zenét, néhányan táncolni kezdtek a terem közepén, mások kisebb csoportokba verődve beszélgettek.

János észrevette, hogy György egyre gyakrabban keresi Zsuzsa társaságát – hol egy pohár bort töltött neki, hol nevetve dőlt közelebb hozzá, hogy meghalljon valamit a zajban. Ez a viselkedés nem volt jellemző Györgyre, legalábbis nem így, nem ennyire nyíltan.

Amikor Zsuzsa kiment a mosdóba, János félrehívta a barátját egy csendesebb sarokba.

– Mi ez az egész, György? – kérdezte, a hangja most már komolyabb volt.

– Micsoda? – György ártatlan képet vágott, bár a szeme már kicsit üveges volt az italtól.