Írta: Ali Hazelwood

A mű eredeti címe: Mate

Fordította: Stier Ágnes

Szerkesztő: Pócsi-Fodor Petra

Nyelvi korrektorok: Bodnár Alexandra, Vajna Gyöngyi

Műszaki szerkesztő: Daróczi Edit

© Ali Hazelwood

© Stier Ágnes

© Maxim Könyvkiadó Kft.

A kiadvány a Penguin Random House Group Berkley imprintjének engedélyével készült, amely a Penguin Random House LLC részlege.

Borítóillusztráció: lilithsaur

Borítódizájn: Vikki Chu

ISBN 978 963 690 267 4 (epub), kiadói kód: MX-3333e

Kiadja: Maxim Könyvkiadó Kft.

Cím: 6728 Szeged, Kollégiumi út 11/H; tel.: (62) 548-444

E-mail: info@maxim.co.hu, web: www.maximkiado.hu

Felelős kiadó: Puskás Norbert

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítást, a mű bővített, illetve rövidített változata kiadásának jogát is. A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában – akár elektronikusan vagy mechanikusan, beleértve a fénymásolást és bármilyen adattárolást – nem sokszorosítható.

Tehdirtiestsock, the_miss_lv és pianoforeplay

LiveJournal felhasználóknak és a névtelen ötletadóknak.

Remélem, szuperül megy sorotok, legyetek bárhol.

PROLÓGUS

A GYERMEK JÓL MEGEDZŐDÖTT. Nem a szülei edzették, hanem az élet.

Amikor betörték az ajtót, és az anyjához szaladt, nem azért tette, hogy vigaszt keressen, hanem hogy azt nyújtsa. Gyere velem!, akart könyörögni, de mivel a szavak nem jöttek ki a száján, az anyja ruhaujját rángatta. Gyere velem! Jobb így.

De az anyja kiszabadította magát, és egyetlen pillantásra sem méltatta a kislányt, akinek nem maradt más választása, mint egyedül visszatérni az emeletre. Egy férfi aludt a hálószobában, egy kegyetlen, gonosz vérfarkas, aki legalább annyira megijesztette, mint azok, akik betörtek. Így is felrázta, hogy figyelmeztesse.

– Egyszer próbálnék pihenni, a kurva életbe! – ordította a férfi, és ellökte a kislányt. A lány lebukott, mielőtt megütötte volna. – Ha nem bírsz csöndben maradni… – Elakadt, rájött, hogy valami nem stimmel. A kislány búvóhely után kutatva körülnézett, aztán becsusszant a gardróbba.

Egy ideig ennyi volt. Átölelte a térdét és belélegezte a régi ruhák dohos szagát. Amikor beindult a sikoltozás, számolni kezdett. A házban lévők mindig hülyének nevezték, de el tudott számolni egészen ezerig, és a fejében a számok, ahogy rakosgatta őket egymás után, tovább és tovább, elnyomták a fájdalmas üvöltéseket, a vicsorgó sértéseket, a reccsenő csontok zaját. Csendben maradt, még akkor is, amikor a zajok egyre közeledtek és hangosabbak lettek.

Kétszázöt. Kétszázhat. Kétszáz…

Ragacsos vér szivárgott be az ajtó alatt, és a gyermek többé nem tudott uralkodni magán. Felhördülése visszapattant a telezsúfolt gardrób falairól, mielőtt a szája elé kaphatta a kezét. Tudta, hogy tulajdonképpen halott.

Nem. Nem, nem, nem!

Remegve az ajkába harapott, és anyja régi istenéhez imádkozott. A sötétben nem látta a vér színét. Maradj nyugton!, mondta magának, behúzódva egy kupac régi takaró közé. A rimánkodás egy perce véget ért, de még az egész házban mozgás volt. Talán az anyja az. Talán a keresésére indult az emeletre…

A gardrób ajtaja hirtelen kinyílt. Egy sötét alak nézett le a kislányra, magas termete köré fénykört vont a mennyezeti lámpa.

Ő volt a Halál. Aki a halál lenne ember alakban.

A rémület markában a kislány kinyitotta a száját, megtöltötte a tüdejét levegővel, kész volt sikoltani. De a férfi az ajkához emelte az ujját, és az egyszerű parancstól a lány lefagyott.

– Nem nagyon rajongok a sikoltozásért – magyarázta a férfi közelebb lépve. Mögötte ott volt annak a vérfarkasnak a holtteste, akit a kislány figyelmeztetni próbált, erdőzöld folyadék szivárgott a nyakán lévő mély vágásból.

És ő lesz a következő.

– Ne emészd magad! Nem azért van, mert zajt csaptál. – A Halál hangja halk morajként törte meg a csendet. Úgy tűnt, alig figyel oda, körülnézett a szobában, mintha keresne valamit, amit elmozdított a helyéről. – Abban a pillanatban, ahogy beléptem, éreztem a szagodat. – Leguggolt a kislány magasságába, minden gond nélkül belelépett a vérbe.

A kislánynak vacogott a foga félelmében. Könyörögj!, parancsolta egy hang. Könyörögj neki! De nem nyílt szóra a szája.

– Odafent vagy? – kiáltotta valaki a földszintről, és a kislány összerándult. Próbált bátor lenni, de könnyek peregtek le az arcán. A férfi észrevette, és bosszús lett az arca, pont mint az anyjáé, amikor a kislány az új életük miatt panaszkodott.

Gyönge. Bőgőmasina. Önző.

A férfi sóhajtva felé nyúlt, és a kislány szorosan lehunyta a szemét. Zakatoló szívvel csak azt kívánta, hogy a vég legyen gyors. Legyen gyors! Lehet fájdalmas, ha gyors lesz.

De aztán egy hüvelykujj gyengéden letörölte a könnyeket az arcáról, és a kislány szeme felpattant.

– Hé! – Egy másik hang ért fel a lépcsőn, ezúttal közelebbről. – Szükséged van valamire?

A férfi sötét szeme állta a kislány tekintetét. Újra felsóhajtott.

– Hívd a szociális munkást!

– Francba! Ezúttal mennyi van?

– Egy. – A férfi álla megrándult, ahogy az ujja egy utolsó mozdulatot tett. – Ne sírj! Vagy sírj, ha szeretnél! De jobb lesz így. Őszintén remélem, hogy ez lesz életed legrosszabb napja. – Az ajka halvány mosolyra húzódott. – Mikor ettél utoljára?

A kislány pislogott, meglepte a témaváltás. Igazság szerint nem is emlékezett. Tegnap? Két napja?

– Gyere! Keressünk neked valami meleget! – Kitárta a karját, és mivel a kislány egyedül nem tudta kikerülni a ragacsos zöld tócsát, hagyta, hogy a férfi felvegye, bár nem tudta biztosan, miért engedi, hogy egy gyilkos levigye a földszintre. Talán anyának is segített, gondolta, tudva, hogy a férfi elég erős a feladathoz.

Igen, biztosan így volt. Biztos volt benne, hogy most hozzá mennek. Így hát az idegen nyakába fúrta az arcát, és hagyta, hogy lassú szívverése megnyugtassa. És mivel képes volt rá, újra elkezdett ezerig számolni.

1. FEJEZET

A lány darabokra szedte és újra összerakta.
És ehhez alig egy másodperc kellett.

Napjainkban

HA LÉTEZIK OLYAN, hogy ideális éjszaka a halálhoz, akkor ez nem az.

Rengeteg baj van vele. Rinyálhatnék a közelmúlt felhőszakadásáról, az erőtlen, fokhagymagerezd méretű holdról, és a lemerült telefonomról az éjjeliszekrényen. A fő gond viszont az, hogy csak két ruhadarab van rajtam: bugyi és trikó. A vastag takaróm alatt mindkettő tökéletesen megfelelő viselet lenne. Sajnos azt a faházban hagytam. Amikor hajnali egykor arra ébredtem, hogy valaki betör.

Ősz van. Azon a helyen, amit nagyjából egy éve – amikor még botor módon azt hittem, hogy ember vagyok – Oregonnak hívtam volna. Most, hogy a vérfarkas génjeim átveszik az uralmat, az olyan dolgok, mint a térképészet és az államhatárok komikusan triviálisnak tűnnek, de a lényeg ugyanaz marad: északnyugaton a november hideg, és nem vagyok megfelelően öltözve.

Francos időzítés!, mondom magamnak egy duglászfenyő göcsörtös törzse mögé futva. Ziháló mellkassal nézek le a nagyon is emberi formájú kezemre. Elképzelem a változást, az akaratommal akarom elérni, hogy tövig rágott körmeim karmokká változzanak.

Változz farkassá, Serena! Változz kurva farkassá, vagy istenre esküszöm, hogy…

Hogy semmi. A testem nem hajlandó megszégyenítésre engedelmeskedni. Felnézek az égre, de a hold sokat emlegetett vonzása csak szánalmasan apatikus rántásokra képes. Elfojtott nyögéssel futok tovább az erdőben, meztelen lábfejem megcsúszik a friss sárban. Tucatnyi apró vágás borítja a talpamat és a sípcsontomat. Minél tovább futok, annál halványabb a reményem, hogy a talaj elrejti vérem vasas szagát.

És már futok egy ideje.

A betolakodó a nyomomban van. Csökken a távolság. A szél elhozza egyre közeledő szagát, és nem tetszik, amit kiolvasok belőle. Vámpír. Élete virágában lévő felnőtt. Lelkes. Az üldözés izgalma bizsergeti, és gerjedelme karcolja gyomrom mélyét. Bármennyire is visszataszító mindez, ez a legkisebb gondom. Mert ha ilyen tisztán érzem a szagát, nagy az esélye, hogy elég közel van ahhoz, hogy…

– Végre, a kurva életbe! – A szavak úgy sziszegnek a fülemben, mint a puskagolyók. A következő pillanatban a hátam egy fatörzsnek csapódik. Nem tudom, mi fáj jobban, a bőrömbe mélyedő fakéreg, a torkomra fonódó kéz, vagy az undorító, tébolyodott bűze.

Az erdőben koromsötét honol. Viszont nincs olyan sötétség, amiben a vérfarkasok ne látnának, ám nekem csak a fele jutott azoknak a klassz farkasgéneknek, vagyis az én éjjellátásom hol működik, hol nem. A vámpír vérszomja így is egyértelmű. Ahogy a kezében tartott kés is.

– Nem vagy túl gyors, mi? – mordul rám.

Na, ne mondd! Elfojtok egy szemforgatást, és kipréselek magamból egy kiszolgáltatott nyögést.

– Kérem! – könyörgök. A szaga felrobban, mintha arra gerjedne be, ha egy nő ki van szolgáltatva neki – milyen kiszámítható –, úgyhogy adok még neki belőle. – Kérem, ne öljön meg! Megteszem, amit csak akar!

– Amit csak akarok?

Nagyon érdekli a dolog. Nyöszörögve tágra nyitom a szememet.

– Bármit.

Tekintete bejárja a testemet, mintha felmérné, hogy mire használhatna: szervkereskedelem, csontleves, az udvar karbantartása. Velem ellentétben ő gyors. Természetellenesen az. Kése szédítő sebességgel átvágja elöl a selyemtopomat, mélyítve a kivágást.

A rohadék!

Miközben kéjsóvárog, a szaga az egekbe szökik. Vagyis eléggé eltereli a figyelmét az, amit felfedett, hogy alkalmam nyíljon jó hasznát venni az önvédelmi óráknak, melyekre a nővérem kényszerített, hogy elmenjek.

Térd az ágyékhoz.

Lefejelni az orrát.

És kis pluszként könyök a gyomorba. Mármint miért ne?

A vámpír felmordul. Elmormogja a „rohadt kurva” pár változatát. De szabad vagyok. Lehet, hogy nem tudok nála gyorsabban futni, de egy marék földet fel tudok kapni és a szemébe tudom hajítani, ami elég kárt okoz ahhoz, hogy lelassítsa. Vadul körbejáratom a tekintetemet és… igen. Meglátok egy éles, recés követ. Lehajolok, és kézbe veszem.

– Te rohadék torzszülött! – A vámpír újra rám veti magát, a hátam mögé csavarja a karomat. Feljajdulok, de a kő a kezemben lapul. Tragikus módon rossz szögben tartja a karomat ahhoz, hogy lesújtsak.

Elméletben tudom, mi a következő lépés – kerülj közelebb, vidd lejjebb a súlypontodat, fordítsd a testedet, sújts le a szabad kezeddel –, és anyám, én tényleg próbálkozom. Sajnos a vámpír pár szinttel jobb egy átlagos harcosnál, és ezekből semmi sem működik.

A gyomrom ekkor kezd igazán forogni. Ennek nem lesz jó vége.

– Engedj… el! – köpöm ki.

– Fogd be! – Ecetes szaga csípi az orromat. Most még jobban be van indulva. Én meg még nagyobb szarban vagyok. – Talán nem szabad megölnöm téged, de azt elérhetem, hogy kurvára fájjon, mielőtt…

– Tényleg megteheted? – szakítja félbe egy férfihang. Valahonnan a fák sűrűjéből érkezik felénk. Telt, lassú szavak, egyszerre baljósak és távolságtartóak. Nincs olyan válasz, ami zavarba hozná ezt a hangot. – Tényleg, cimbora?

A vámpír teste megfeszül. Mielőtt elfojtaná ösztönös reakcióját, teljes, megalázó, csípős félelem szagát érzem.

Lehunyom a szememet. Kényszerítem égő tüdőmet, hogy lassan beszívja levegőt. Hagyom, hogy átrendeződjenek a következő tíz percre vonatkozó kilátásaim, olyasmivé, ami… továbbra is szerencsétlen, igen, de leheletnyit kevésbé.

Koen.

Koen itt van.

Minden rendben lesz.

A vámpír maga elé ránt, a torkomhoz tartja a kést. Eltűnődöm, vajon túszként akar-e használni, vagy pajzsként, ami alig ér a mellkasa tetejéig.

– Mit keresel itt? – mordul fel.

Jogos kérdés. Koen többórányira lakik innen, és majdnem két hónapja nem járt itt, mióta a kérésemre kitett a faháznál egy tonnányi ellátmánnyal, egy elidőző pillantással és egy gúnyos Jó csevegést a fenyőkkel, gyilkos! mondattal, ami nem igazán illett átható tekintetéhez.

– Azt kérdezted, hogy én mit csinálok az én területemen? Mi a faszt művelsz, te agyalágyult? – Néhány lassú, ráérős lépés, és Koen előlép a sűrűből.

Más. Mindenki máshoz képest is, de azóta is, hogy utoljára láttam. Fekete haját összefogta a feje tetején, ez a legutóbbi frizurája túlnőtt, zilált változata. Hetek óta nem borotválkozott, és gyanítom, hogy kicsit az alvással is lemaradásban van. A jelenléte viszont a szokásos módon hat rám: rám nehezedik és a földhöz szegez, amikor épp az elillanás határán vagyok.

Alfa.

Mély illata összetéveszthetetlen. Erős és megnyugtató. Tökéletes ellenpontja a vámpír pánikjának.

Aki acsarkodik:

– Kinyírom, ha közelebb jössz!

Koen persze közelebb jön. Olyasvalaki higgadtságával, aki soha nem kételkedett abban, hogy az akarata szerint zúzza össze a világot.

– Ajaj! Serena, azt mondja, hogy meg fog ölni. Benne vagy? – A hangja maga az intellektuális kíváncsiság. Szénszürke szeme határozottan csillog az éjszakában.

– Múlt héten tényleg elfogyott az instant tésztám – recsegem. Nem a legjobb húzásom, mivel a vámpír majdnem kirántja a felkarcsontomat a helyéről. De Koen szájának jókedvű rándulása majdnem kárpótol érte.

– Koen Alexander vagy, igaz? Az északnyugati alfa.

– Bizony ám. Téged hogy hívnak, haver?

– Az nem fontos. Ha közelebb jössz…

Koen csettint a nyelvével.

– El kell árulnod a nevedet, vagy nekem kell kitalálnom egyet. Van ötleted, Serena?

A torkomat köszörülöm.

– Tetszik a Bob.

– Bob, a vámpír. Nagyon tetszik.

– Nem ez a ne…

– Az, ha a hölgy azt mondja, te szarcsimbók. El akarod árulni, mit keresel a területemen, mielőtt letépem a golyóidat és megetetem veled?

A vámpír nem válaszol, de olyan durván megrántja a karomat, hogy a szemem előtt pontok jelennek meg, és majdnem elveszítem az eszméletemet. Amikor újra megértem a hangokat, vicsorogva magához ránt.

– Lehet, hogy túl értékes ahhoz, hogy megöljem, de rengeteg kárt tudok okozni.

– Csak rajta! – A felbukkanása óta először Koen elkapja a tekintetemet. Az égvilágon semmit sem tudok kiolvasni belőle. – Ez a lány sok mindent kibír. Vagy tévedek, Serena?

Valahogy megtalálom az erőt, hogy megrázzam a fejemet; szemenszedett hazugság. És mégis. Lehet, hogy a fájdalom kiváltotta szaglási hallucináció, de szerintem érzem, hogy ez mennyire elégedetté teszi.

– Biztos vagy benne? – kérdezi a vámpír. – Hiszen félig ember.

– Te meg félig seggfej vagy. Milyen döbbenetes véletlen!

– Tudod, mind őt akarják. Az interjúja óta a kontinens összes vámpírja őt keresi.

– Aha. Tutira veszem, hogy jó sok élveboncoló asztalon ott a neve.

– De tudod, mennyit fognak fizetni? – A vámpír hangjában megjelenik egy győzködő él. – Mivel én viszem el nekik a hibridet, én szabhatom meg az árat.

– Naná. És tuti nem fognak kinyírni abban a pillanatban, ahogy átadod nekik.

A vámpír felhorkan.

– Okosabb vagyok ennél. Én találtam meg először, de szerinted csak nekem kell a jutalom? Mások is jönnek majd utánam. Amint rájönnek, hogy menedéket nyújtasz a lánynak, falkában érkeznek majd. Biztos vagy benne, hogy az életed hátralévő részét azzal akarod tölteni, hogy egy félembert védelmezel? Hadd szabadítsalak meg tőle! Nézz félre!

– Ami az ajánlatodat illeti, Bob, ez itt kurva gyenge. – Koen kitárja a karját. – Én mit nyerek ezzel? Valamit ajánlanod kellene cserébe, elosztjuk a jutalmat, lemosod a kocsimat…

– Azt mondják, a lány a társad.

Mintha az erdő hallaná a szavakat. Mintha megértené azokat. Egy röpke másodpercig minden élőlény, minden levél, minden vízcsepp mozdulatlanná dermed, mintha Koen reakcióját várnák.

– Igazán? – Továbbra is nyugodtan jön tovább. Sétálgat az éjszakában. Mint aki körbejár egy múzeumban. Az égvilágon nem nyomasztja semmi.

– Igen. És tudod, mit mondanak még?

– Fogadok, hogy mindjárt elmondod.

– Hogy visszautasított téged.

– Ó, jaj! – Nem tűnik úgy, hogy Koennek ez fáj. – És a támadhatatlan okfejtésed szerint boldogan bosszút állok rajta azzal, hogy átengedem neked.

– Nem lenne jobb? Egyszer s mindenkorra végezni vele?

Koen felemeli a kezét, mire a vámpír összerezzen. De csak a halántékát masszírozza, ahogy egy kimerült szülő tenné. Azon tűnődik, hogy a totyogós gyereke miért dug fel egy újabb zsírkrétát az orrába.

– Haver! Ki kell nyírjalak, és Jorma emiatt rám sóz majd egy rakat papírmunkát. – Felsóhajt, és a hangjában rejlő türelmetlenségtől megfagy az ereimben a vér.

De a vámpíré nem. Mert ezután ezt mondja:

– És csinos, igaz?

Teljesen mozdulatlanná dermedek. Koen is.

– És most nincs olyan helyzetben, hogy bárkit visszautasítson.

Semmi válasz.

– Érted, mire célzok, alfa?

Koen viselkedéséből a megjátszott lazaság minden nyoma eltűnik. Teste összes atomja teljes készültségben van, a préda felé fordul. Felém.

– Mint mondtam, a lány gyönyörű szép. Nem zavarna, hogy odadobjam neked, miután végeztem vele – ajánlja. Koen szeme bosszús gombostűkké húzódik össze, és a szaga olyan egyértelmű viszolygásról árulkodik, hogy még a vámpír is tudja, visszavonulót kell fújnia. – Vagy elszórakozhatsz vele te. Aztán elviszem őt, és nem kérdezek semmit. Nem lenne kinek panaszkodnia.

Egy bagoly huhog a távolban. Visszatartom a lélegzetemet, várom, hogy Koen szóljon a vámpírnak, hogy húzzon a picsába, de a csend hosszúra nyúlik, a szeme elhomályosodik, és egy idő után…

Koen bólint.

A szívverésem felgyorsul.

Nem. Nem tenné. Soha nem tenné.

– Koen? – szólalok meg. Félig kérdés, félig rimánkodás.

– Védelmemre szóljon, Serena… – Koen felhúzza a vállát. – Veled mindig kurvára van valami.

A bőrömön mindenhol jeges bizsergést érzek.

– Ne! Ne tedd! Koen, ne…

– Bátorkodom nekikezdeni – közli a vámpír, és mielőtt eltűnődhetnék azon, hogy mire céloz, szabad keze letolja a felsőm szakadt felét a vállamon.

Koen tekintete úgy időzik majdnem meztelen mellkasomon, mintha nem lennék több egy húsdarabnál. Egy felbecsülésre felajánlott áldozatnál. Valaminél, amit arra alkottak, hogy használjon. Nézem, ahogy a pupillája fura táncot jár, érzem a szaga változását, mielőtt azt mormogja:

– Látod, így kell üzletet kötni. Tudtam, hogy képes vagy rá, Bob.

Újra azért imádkozom, hogy a testem farkas alakot öltsön. Újra fütyül rám. Dühödt mordulással vergődni kezdek a vámpír markában, kétségbeesetten próbálok szabadulni. De erősebb, mint én, Koen pedig valószínűleg erősebb, mint mi ketten együtt. Egyiküket kiüthetném, nekem akkor is annyi lenne.

Szorongatom a követ a tenyeremben, de ahogy magához ránt, továbbra sem tudom használni.

Rémület cikázik át a testemen. A mellkasomban lüktet.

– A tiéd, alfa. Tégy vele, amit akarsz! – A vámpír zihálva, ellenszenvesen felröhög. Leereszti a kését, és pár centit előrelök, anélkül, hogy elengedné a csuklómat. Úgy bűzlik, mint aki tudja, hogy nekem annyi. Győzött. – Talán még élvezné is?

Koen mérlegeli az ügyet, miközben közelebb lép, elég közel ahhoz, hogy érezzem a forróságát, és kimutassam felé a fogamat, miközben a vámpír markában vergődöm. Ez nem lehet igaz. Az alfa megvéd, mondja egy nyugodt vérfarkashang, ami a csontjaimban él. Az alfa az otthon. Koen nem olyan.

Kivéve, hogy nem vagyok annyira biztos ebben.

Koen megáll előttem. Úgy bámul, mintha a rendelkezésére állnék, és ja. Pontosan olyan.

– Tényleg? – tűnődik, a hangja halk és telt, tekintete simogatja az arcomat, elidőzik meztelen melleimen. Még közelebb jön, és a jelenléte úgy borít be, mint egy meleg takaró. A szaga kinyílik az orromban, biztonságos, megerősít, olyan lélegzetelállítóan tökéletes, hogy egy pillanatra megfeledkezem a mögöttem álló vámpírról, a talpamba fúródott tűlevelekről.

– Kérlek! – suttogom, de nem hiszem, hogy Koen hall. A kezét az arcomhoz emeli. Ráfonódik, a hüvelykujja az alsó ajkamba nyomódik.

– Úgy lenne, Serena? Élveznéd?

Újra pánik támad a mellkasomban. Vadul rázom a fejemet. Nem. Nem.

– Hát akkor… – A tekintete ellágyul, és félig beletörődő, félig jókedvű sóhajt hallat. – Jobb, ha használod a kezedben lévő követ, gyilkos.

Kell egy pillanat, míg megértem, mit mond, és hogy észrevegyem, hogy a vámpír szorítása lazult a csuklómon. Kiszabadítom a karomat, és olyan könnyen szúrom a kő recés peremét a hasába, hogy az szinte unalmas.

– Mi a… – A vámpír összegörnyed. Épp készülök újra megütni, de visszapattan és a földhöz csap. A feje fölé emeli a kését, a torkomat célozza. – Te rohadt ribanc…

Felhördülve elhallgat, mintha hirtelen lesújtana rá egy felismerés. Kidülledt szemmel néz le rám, a szája tátva, és szinte azt várom, hogy… bocsánatot kérjen? Aztán, miután felköhög egy kis eperfa színű vérpatakot, elveszíti az egyensúlyát. Figyelem, ahogy összeesik, rémülten rogy össze mellettem, arccal egy mohahalomba zuhan.

Többé nem moccan.

Én sem. Nem tudom, mit árul el ez rólam, de képtelen vagyok nem bámulni a hátán lévő mély, karom alakú sebekből bugyogó vért, miközben fémes szag keveredik a föld illatával.

Sokára tudok lenézni a testemre – ami csodával határos módon sértetlen, ha nagyrészt meztelen is –, aztán Koenre, aki pofátlanul közönyös. Bárki más felsegítene, de az északnyugati falka alfája nem. Helyette lassan csóválja a fejét, és kezét, amivel az előbb megölt valakit, az ingébe törli. A sötét ibolyaszínű csíkok furán szép festményt alkotnak a fekete-fehér kockás vásznon.

Beletelik egy kis időbe, hogy eszébe jusson, hogy létezem.

– Jó estét, Serena! – A pár pillanattal korábbi intenzitás tovalett, és közönyösnek hangzik. Talán tudja, hogy egy csepp együttérzés ledöntene a lábamról. Talán tényleg nem érez velem együtt, és soha nem is érzett, tényleg magasról tesz mindenre. – Hogy telt az este?

– Eseménytelenül – válaszolom recsegve.

– Igen? Szarul nézel ki.

– Na ne! – Jéghideg verejték gördül végig a halántékomon a melleim közé, melyeket gyorsan eltakarok, amennyire csak tudok. – Így beszélsz szeretett társaddal?

Egy szemöldök felkúszik.

– Azt mondtam, a társam vagy. Nem azt, hogy szeretlek.

Rövid, felháborodott nevetés tör elő belőlem, de legalább nem sírok. Klassz megőrizni azt a kevés méltóságomat, ami maradt, miközben Koen hűvösen végigmér és leguggol mellém.

– Mennünk kell! – mondja nekem.

– Hová?

– Az Odúba. – A hátam és a térdem alá tett karral felemel. A hideg távoli emlékké válik. – Az erdei elvonulásnak vége, gyilkos.

2. FEJEZET

– Kurvára kizárt.

– Ha te nem mondod el neki, Koen, végül úgyis rájön.

– Hogyan? Ellopja a naplómat? Tud gondolatot olvasni?

Lowe védelmére legyen mondva, kissé zavarba jön.

– Nem fogom eltitkolni Misery elől. Ő pedig előle nem fogja eltitkolni.

– Ó, menj a francba! Jobban tetszett, amikor magányos, szomorú és depressziós voltál. Figyelj, elmondom Serenának, és aztán? Soha semmi nem lehetne a dologból, akkor sem, ha érdekelné.

– Ha nyilvánosságra hoznánk… Ha ő az északnyugati alfa társa, egyetlen vérfarkas sem fog ártani neki. Akár hibrid, akár nem.

Düh és felháborodás elegye kavarog Koen gyomorszájánál.

– Egyetlen vérfarkas sem fog ártani neki, mert ott leszek, hogy kurvára kinyírjam őket.

– Tényleg? Misery itt van, Serena pedig Miseryvel akar lenni. Nem leszel a közelben.

– Akkor be kell költöznöm a Moreland-birtokra. A falkám elvezeti magát.

De Lowe csak néz rá – úgy, mint amikor tizenkét éves volt, és már akkor is kurvára túl komoly a korához képest, mintha a földet tartó oszlopokat az összeszorított záróizmai tartanák –, és Koen ezt sosem tudta elviselni. Akkoriban csak arra vágyott, hogy megvédje Lowe-t a vérfarkas lények förtelmétől. Mint ahogy most is.

– Kurva idegesítő tudsz lenni. – Koen végighúzza a kezét az arcán.

– Aha. – Lowe feláll. – Remek példaképem volt.

Négy és fél hónappal korábban
Délnyugati terület

KOEN ALEXANDER ELSŐ hozzám intézett szavai:

– Nincs bedugva a konnektorba.

Igazán emlékezetesek.

Biztos vagyok benne, hogy minden nagy szerelmi történet így kezdődik: egy lány próbál bekapcsolni egy laptopot, és egyre erőszakosabban nyomkodja a bekapcsológombot. Egy hatalmas, kockás inges férfi, összefont karral nekidől az ajtógombnak, és szkeptikusan nézi őt. Az egót porrá zúzó kínos helyzet, amikor nem épp kiváló első benyomást teszel valakire, akit a barátaid szeretnek és tisztelnek.

Koen pár órája jelent meg Lowe felhajtóján, Lowe kishúgával a nyomában, és így kezdődött a most a földszinten zajló családi egymásra találás. Amikor Ana csacsog, Misery úgy tesz, mintha nem imádná őt, Lowe pedig úgy tesz, mintha nem figyelné áhítattal, hogy Misery sikertelenül próbálja leplezni imádatát. Cukik, és megérdemelnek némi egyedüllétet.

Misery a legjobb formájában van. Én talán nem a legrosszabb formámban, de az biztos, hogy még van mit fejlődnöm.

Az elmúlt két hónapban vámpírterületen raboskodtam. Biztosra vettem, az elrablásom azzal zárul, hogy a lépemet mosómedvékkel etetik meg, vagyis kaptam egy második esélyt az életre, amivel még nem egészen tudom, mit is kezdjek. Lassan bandukolok térben és időben, soha nem vagyok túl logikus, folyamatosan túl sok inger ér. A hónapokig tartó csend után a suttogás túl hangos. Úgy érzem, hogy a kabócák csakis arra koncentrálnak, hogy beszakítsák a dobhártyámat. A bőröm vagy tűzforró, vagy egy gleccser. Mostanában szeretek egyedül lenni. Úgyhogy felosontam Lowe irodájába. Leültem egy bőrszékre. Fogtam egy laptopot, és azt a radikális döntést hoztam, hogy megnézem az e-mailjeimet.

Itt talált rám Koen, és úgy döntött, kioktat elektromosságból.

– Ó! – Rápillantok az igen, nagyon is himbálódzó kábelre. – Pff. – Elmosolyodom, próbálom a megfelelő mértékben adni az önvádlóan feszengőt, és keresek egy konnektort.

– Balra – jegyzi meg.

Megfordulok.

– A másik balra.

Szeretnék kimenni, lenyelni egy tarajos sült és megvárni, hogy a belső vérzés végezzen velem. Helyette félreteszem a laptopot, és felállok.

– Koen, igaz? Örülök, hogy megismerhetlek. – Kezet nyújtok… amit úgy tűnik, nem fogad el. Oké, gondolom, és a kezemet a hátsó zsebembe rejtem.

Ez talán valami vérfarkasdolog. Talán azoknak, akikkel Koen kezet ráz, meg kell ütniük egy IQ-küszöböt, ami rám nyilván nem érvényes. Misery említett valamit arról, hogy „kivételesen nagy seggfej” – ami tőle ritkán hallott bók, úgyhogy ha Koen nem kedvel engem, nem fogom itatni az egereket. Fontosabb dolgok foglalják le az agykapacitásomat.

– Szükséged van valamire? – kérdezem udvarias mosollyal.

– Hogy beszéljünk. Van egy perced?

– Persze. Mizu?

Nem árulja el. Helyette néz, néz és tovább néz. A szeme… nem fekete. Nem is szürke. Valahol a kettő között. Elmélkedő. Olyan, mint a kátrány: nyúlós, ragacsos, jól elhelyezett csapda. Képtelen vagyok elfordítani a tekintetemet, de nem is tudom állni a pillantását.

– Azért jöttél, hogy megnézd a hibridet? – kérdezem ellenségeskedés nélkül. A vérfarkasok, akikkel eddig találkoztam, csakis kedvesek voltak velem, és a kíváncsiságuk szerény ár a szíveslátásukért. Főleg, hogy a legtöbb ember azonnal lelőne. – Itt vagyok. – Megpördülök, hogy a legjobb háromszázhatvan fokos látványt mutassam aberrált lényemből. – Őszintén, szerintem csak embernek látszom, de… – Elakadok, mert a szeme… Nem normális, amit művel. Parázslik, összeszűkül és…

Koen felmordul, hátradönti a fejét, megmutatja erős nyakát és ugráló torkát.

– Mi a büdös francot tettem, hogy ezt érdemlem? – dohogja.

– Tessék?

– Igazából most jut eszembe… – Leengedi az állát, és felsóhajt. A hangja mély és rekedt. – Életem nagy részében egy rohadék voltam, azt.

– Én… nem tudlak követni.

Nehéz léptek dobolnak felfelé a lépcsőn. Lowe az, csatlakozik hozzánk, és megkérdezi:

– Elmondtad neki?

– Még nem.

Lowe bólint, és ez az első jel, hogy Koen bármit is akar tőlem, az valószínűleg kicsit komolyabb, mint a Kérdezhetek a hibrid étrendedről és izomzatodról, és hogy ősszel vedlesz-e?

– Hol van Misery? – kérdezem hirtelen rémülettel. – És Ana?

– Jól vannak. Mindketten a földszinten. – Lowe elhallgat. – Akarod, hogy Misery itt legyen?

– Én… – Igen. Nagyjából. De az is hiányzik, hogy működőképes felnőtt legyek, aki a vámpír-védőhálója nélkül is boldogul. – Nem.

Lowe Koenhez fordul.

– Tényleg most akarod neki elmondani?

– Akár most is megtehetem.

A két férfi áll, némán néz. Lowe úgy, mintha egy sebesült kiscica lennék, amit azért akar sarokba szorítani, hogy beadhasson neki egy szurit. Koen pedig… Őt nem tudom jól olvasni, aminek valószínűleg ahhoz lehet köze, milyen ijesztőnek találom.

Vagy a sebhelyek miatt. Például a három párhuzamos karomnyom miatt az arcán. A középső a leghosszabb: a homlokán kezdődik, kettéosztja a szemöldökét, és vékony, egyenes vonalban folytatódik az arcán. Kicsik is vannak a felső ajkán, az álla tövénél, a kulcscsontja alatt. De egyik sem éhes, vörös vagy új. Egyik sem arról árulkodik, hogy harcra vágyna.

És nagy… mármint nagy. Csak néhány centivel magasabb Lowe-nál, de körülbelül kilencvenszer félelmetesebb. Azért, mert Lowe háziasítottnak tűnik, magyarázza egy bölcs, ösztönös hang a koponyám mélyéről. Lowe képes uralkodni magán és visszafogni magát. Koen egy joker kártya. Koen nyers. Koen megteszi, amit csak a…

– Te vagy a társam – jelenti ki. Kevés érzelemmel.

Olyan kevéssel, hogy biztosan rosszul hallottam. Megtanultam a főiskolán. Választható nyelvészet, harmadévben. A nyelv ritmikus mintázata hozzájárul a hallásértéshez.

– Tessék?

– A vámpírral közel álltok egymáshoz, igaz? – kérdezi, eltelve azzal a nyugalommal, ami a közönnyel határos. Szórakozik velem? – Elmagyarázta, mi az a társ?

Lassan bólintok.

– Ami Misery Lowe-nak, az vagy te nekem.

Ó.

Ó?

Ó.

– Ez egy izé… végleges diagnózis?

Az ajka megremeg.

– Attól tartok, nincs rá gyógymód.

– Értem. – A torkomat köszörülöm. – Hát, ez a kapcsolat gyorsan komolyra fordult, az biztos.

A szavai megleptek, de az, ahogy a szeme sarka jókedvűen ráncolódik, tízszeresen sokkol. A nevetése mély és meleg, amitől kihagy a szívverésem.

– Fogalmad sincs, kölyök.

Összefonom a karomat.

– A helyzet ismeretében tényleg kölyöknek kellene hívnod?

– Nem köteleződtem el mellette. Mit szeretnél inkább?

– Hát, ott az igazi nevem. De ha ragaszkodsz egy becenévhez, jobban tetszene valami, ami inkább…

– Inkább?

– Harapósabb.

Felszalad a szemöldöke.

– Gyökérkezelés?

– Nem. Ne már, tudod, hogy értem. Valami, ami félelmet ébreszt.

– Tőzsdeösszeomlás.

– Oké, talán kevésbé félelmet, mint… ámulatot. Harcoshoz illőt.

Szkeptikusan mér végig.

– Mennyi is vagy? Százötvenkét centi?

– Annál hat centivel magasabb. És csak hogy tudd, a múltkor ezek a tömzsi lábak több vámpírt is hazavágtak.

– Megy ez neked, gyilkos!

– Srácok! – Lowe hangja megriaszt. Elfelejtettem, hogy itt van. – Vissza kellene térnünk az aktuális ügyhöz.

Koennel gyors elhiszed, mennyire idegesítő?-pillantást váltunk.

– Szerintem a beszélgetés azon részének vége – közli Koen, és szórakozottan ellöki magát az ajtótól. – Tájékoztattam őt. Megértette. Mind folytathatjuk a normális tevékenységeinket, például falkákat irányíthatunk, vagy… – a laptopomra pillant – bojkottálhatjuk a konnektorokat.

Visszafojtok egy mosolyt.

– Egyszer elfelejtem, és…

– Serena. – Lowe az. Megint közbeszól. – Tényleg érted, hogy mit jelent ez? – A hangjában érződő sürgetés zavarba ejtő ellentétben áll Koen közönyével.

És ekkor sújt le rám az egész súlya.

Nem. Nem értem. Mert nem álltam meg, hogy végiggondoljam a dolgot.

– Ez… Azt jelenti, hogy ő… – A társdologgal kapcsolatban Misery szűkmarkúan bánt a részletekkel. És Lowe sem igazán osztja meg velem a lelke titkait. – Azt jelenti, hogy kedvel engem?

– Igen – válaszolja Lowe, ami tökéletesen egyszerre szólal meg azzal, amikor Koen azt mondja:

– Nem.

A homlokomat ráncolom.

– Nahát! Így már sokkal világosabban látom a dolgot. Kösz, srácok!

Lowe sötét pillantást küld Koen felé, aki széles, önelégült mosolyt villant.

– Figyelj, biztos vagyok benne, hogy nagyon is kedvelhető lány vagy. De ez nem erről szól.

– Miről szól?

Lowe az orrnyergét masszírozta.

– Egy vérfarkas számára egy társ megtalálása fizikai változások láncolatát indítja el. Misery az első látásra szerelembe eséshez hasonlította, és van benne némi igazság, de…

– Elnézést… – vágok közbe. – Magunkra hagynál minket? – Koenre pillantok, de a kérdést Lowe-nak címzem, akinek aggodalmas szaga erős ellenkezésről árulkodik.

Hogy teljesen őszinte legyek, az, hogy kettesben maradjak egy esetleges eszelőssel, aki azt akarja, hogy a postán rendelt hitvese legyek, tényleg szörnyű ötletnek tűnik. De gyanítom, hogy ha Koen ártani akarna nekem, azt megtehetné, akár bébiszitterkedik felettünk Lowe, akár nem.

Még fontosabb: gyanítom, hogy Koent nem érdekli, hogy bármi ilyet tegyen.

– Kérlek! – teszem hozzá higgadtan.

Válaszul Lowe kutató tekintetére Koen biccent. Egyszer.

– Hívj, ha bármire szükséged van! – kéri Lowe mogorván, aztán sarkon fordul, az ajánlatot érdekes módon nekem és Koennek is címezve.

Aztán egyedül vagyunk. Valahogy a gyomromat öt kilóval könnyebbnek érzem. Fura.

– Bejönnél, légy szíves? És, ahh, ülj le!

Engedelmeskedik, kérdés nélkül, egy pillanatra letérdel, hogy bedugja a nyamvadt töltőt a nyamvadt konnektorba. Úgy teszek, mintha nem látnám, és becsukom az ajtót.

Koen lustán lehuppan a mellettem lévő székre, szinte túl laza, mint egy nagy csúcsragadozó, aki a zsákmányát fürkészi. Mintha az új szemétbegyűjtési rendet készülnénk megvitatni, és nem egy vérfarkas életének nagy pszichoszociális mérföldkövét. Talán ez a társdolog nem olyan nagy ügy?

– Úgy tűnik, Lowe… – Visszatérek a székemhez. A kezemet végighúzom a melegítőm szárán. – Nagyon védelmező. Szerintem veled és velem is.

– Hát nem kurvára imádni való? – Koen hangjából süt a szeretet. – Mindig ilyen volt, már a golyói leereszkedése előtt is. A legjobb vérfarkas, akit valaha ismertem.

Elmosolyodom.

– Örülök, hogy Misery jó kezekben van.

– És vice versa.

Félrebillentem a fejemet.

– Nem zavar téged, hogy ő egy vámpír?

– Egyértelműen fontosak egymásnak. – Úgy beszél, mintha a helyesléséhez soha semmi másra nem lenne szükség, amit nagyon aranyosnak találok.

– Szóval… – A nyelvemet végigfuttatom a fogam hátulján. – Szerelem első látásra, mi?

Koen összerezzen.

– Nem egészen. Lowe kicsit romantikus alkat.

– Ó?

– Valószínűleg a fene nagy tisztesség mellékhatása. Befolyásolja a világlátását.

– De a te világlátásod érintetlen. Mert te nem vagy tisztességes?

Nem válaszol, de olyan a szaga, mint aki egyetért.

– Annak, ami itt történik, kevés köze van a kedveléshez vagy a szerelemhez, Serena.

– Akkor mihez van köze?

Szünet. Az ajka felível.

– Komolyan?

Értetlenül bámulok rá.

– Jaj, gyilkos! Boldogan le is betűzöm neked, ha kell.

– Tényleg kell. Lehetőleg úgy, mintha ötéves lennék.

– Nem biztos, hogy megy úgy, hogy tizenhét éven aluliak is hallhatják.

– Hogy… óóóó! – Az arcomat elönti a forróság. Miután sokáig meredtem bagolyszemekkel Koenre, rájövök, hogy úgy ölelem a mellkasomat, mint egy viktoriánus nevelőnő, és hirtelen elengedem.

– Én… – A fejemet rázom, nem akarok szexuális felvilágosítástól megfosztott árvának tűnni, aki azt hiszi, hogy a gyerek akkor születik, amikor a takony eléri a kritikus mennyiséget.

Nem vagyok az. Bár az voltam tinikoromban. Misery volt a vámpír-zálog, aki kötelezően az emberek között élt, hogy megöljék, ha a vámpírok megszegnék a két faj közötti tűzszünet feltételeit. A társasága voltam, egy árva, akit véletlenszerűen választottak ki, hogy a barátja legyen, és gondoskodjanak róla, hogy ne legyen túl magányos (amit mindenki leszart), vagy túl bomlasztó (amitől mindenki összeszarta magát félelmében). Csakhogy a Véletlenszerűen Kiválasztott Emberi Árváról kiderült, hogy inkább a Szándékosan Kiválasztott Ember-Vérfarkas Hibrid, Akit A Vámpíroknak Megfigyelés Alatt Kellett Tartani, Hogy A Világ Ne Tudja Meg, Hogy Az Emberek És a Vérfarkasok Valójában Szaporodás Szempontjából Kompatibilisek, és Ezért Esetleg Úgy Döntenek, Hogy Nem Utálják Egymást, Sőt Esetleg Úgy Döntenek, hogy Összefognak Egymással A Vámpírok Ellen.

Váratlan fordulat.

De akkoriban ezt senki sem tudta. Akkoriban az egész értékem kizárólag Miseryben tükröződött. Az én oktatásom az övétől függött. Mivel senkinek nem volt képesítése a nemzőszervek anatómiájáról tanítani egy vámpírnak, én sem kaptam szexuális felvilágosítást.

Viszont miután kiszabadultunk, végtelen mennyiségben fértünk hozzá az internethez, a randikhoz és pasikhoz. És persze a szexhez.

Csakhogy az réges-rég volt. Jó pár éve, melyek akár teljes földtani korszakok is lehettek. Akkoriban ember voltam. Nem rettegtem a teliholdtól, vagy attól, milyen színű vér csordul ki belőlem, ha megvágom magamat. Amikor elkezdett feltűnni, hogy valami nagyon-nagyon nem stimmel velem, az egész szexkérdés nevetségesen triviálissá vált. Az elrablásom elején egy rövid ideig aggasztott, hogy talán rám erőszakolják. Amikor nem így történt, kellemesen feledésbe merült.

És most itt vagyok. Gondolok rá. A szex egy óriási szárnyas sárkány, ami nyújtózkodva ébredezik a fejemben.

– Te… – Nagyot nyelek. – Ezek a biológiai változások, amiket említettél. Tudsz uralkodni magadon?

Kell egy perc, hogy a jelentés leessen. Amikor megtörténik, félig arra számítok, hogy Koen ellenszenvesnek találja a kérdést, de dacnak semmi nyoma sincs határozott válaszában:

– Mindig.

Ettől könnyebb hinni neki.

– Szóval te gyakorlatilag csak azt akarod, hogy…?

– Így van. – Lazán bólint. Igen, szeretnék egy csésze Earl Greyt. Igen, válaszolok egy rövid közvéleménykutatásra, cserébe tíz százalék kedvezményért a vásárlásomból. Igen, akarnék d…

– Remélem, nem hangzom önteltnek, de… miben más ez, mint a legtöbb emberi férfi reakciója, akikkel találkoztam? – Elborzadok, amint a szavak kicsúsznak a számon. – Úristen, de önteltnek hangzom. Bocsánat! Esküszöm, nem úgy járkálok, hogy azt hiszem, az arcom ezernyi erekciót indít be…

– Te vagy a leggyönyörűbb nő, akit valaha láttam – mondja egyszerűen.

Mintha nem lenne nagy ügy.

Mintha a zokniízlésemet dicsérné.

Mintha egy bibircsók tükörképéhez is hasonlíthatnék egy ajtógombon, neki az sem számítana.

Lehet, hogy pont erre van szükségem. A külsőm mindig fájó pont volt számomra. Valami csúnya, szégyellenivaló. Túl fiatalon szexualizáltak, mondta egyszer egy pszichológiadiplomás barátom. Miseryvel tizenkét évesek lettünk, és az utunk kettéágazott. Ő megnyúlt, kecses, éteri lett. Én lágyabb. Kerekebb. A testem hirtelen megduzzadt. Olyasmivé virágoztam ki, aminek csípője és melle van, és az emberek – leginkább felnőtt férfiak – úgy néztek rám, ami a kényelmetlen és a veszélyes között váltakozott.

Talán ez jó, vélekedett Misery borúlátóan, észrevéve, ahogy Mr. Elrod követi a mozdulataimat. Talán ez azt jelenti, hogy gyönyörű vagy?

Kétlem, hogy az, hogy nálam kétszer idősebb férfiak megbámulnak, bármi mást jelentene, mint hogy ki akarnak használni. És ez volt a lényeg. Misery volt a zálog. Miserynek életben kellett maradnia, vagy egy fajok közötti háború dúlt volna az észak-amerikai kontinens déli részén. Mindenekelőtt Misery különleges volt, és így tiltott terület.

Én viszont egy emberi árva voltam. Pótolható. Tizenkettő egy tucat, még annyit sem értem. Értéktelen voltam, és a személyzet ezzel tökéletesen tisztában volt. Láttam a pillantásaikban. Hallottam a megjegyzéseikben, mert sosem fáradtak azzal, hogy suttogjanak. Éreztem abból, mennyit kellett kérnem, nyafognom, könyörögnöm, érvelnem azért, hogy megkapjam az első melltartómat, vagy olyan ruhákat, amelyeket nem nőttem ki pár hónapon belül. Ki voltam szolgáltatva nekik, védelem nélkül. Ha nem lettem volna óvatos, ki tudja, mi történhetett volna?

Én tudtam. És amikor tizenkettő lettem, éjszakánként elkezdtem széket támasztani a szobám ajtajához.

– Nem kétlem, hogy sok férfi közeledik hozzád, de nem vagyok ember, úgyhogy nem tudom biztosan, miben különbözik ez. – Vállat von, újfent untatja a beszélgetés. – Lehet, hogy csak mennyiségi kérdés. Végül is, ezek hormonok. Szex. A többi: kedvelni vagy szeretni valakit, nem jár vele.

– Értem. – Az ujjaimmal dobolok a karfán, és hátradőlök, megfigyelek. Nemcsak Koent, hanem azt, hogy Koen milyen érzést vált ki belőlem. Az előző életemben egy pillantásra sem méltattam volna őt. A vérfarkas Serena viszont fürkészve nézi a fekete hajtincset, ami a homlokába hullik; a simára borotvált, agresszívan jóképű arcát. Túlságosan intenzív, túl érdes. Túl nyers, és legalább egy évtizeddel idősebb nálam.

Van – volt? – egy típusom: aranyos, udvarias, gondoskodó. Kisfiús. Korombéli. Gyengéd fiúk, akik aláhúzták a kedvenc szövegrészeiket a könyvekben, melyeket könyvtesóként olvastunk, és akik eléggé biztosak voltak a férfiasságukban, hogy kölcsönvegyék a hidratálómat, amikor nálam éjszakáztak. Sosem kedveltem, ha lerohannak.

Koen egy olyan falka alfája, ami elfoglalja az ország negyedét. Koen már azzal összezavar, ha egy levegőt szívunk. Koen olyan szöges ellentétben áll azokkal a férfiakkal, akiket kedvelek, hogy ahhoz szögmérő kell.

– A lényeg az – foglalom össze, mintha csak pár percet szánnék a találkozóra –, hogy vonzónak találsz.

– Az talán az „enyhe kifejezés” szótári definíciója, de igen.

Kissé felhevülök.

– De nem fogsz… izé, belehalni, mert megszakad értem a szíved?

Felsóhajt.

– Az emberek annyira kurvára drámaiak!

– A vérfarkasok pedig akkora pöcsfejek – válaszolom édesen.

– Mázlid, hogy benned keveredik a kettő.

Az arcom belső oldalát harapdálom, kétségbeesetten próbálom palástolni, milyen remekül szórakozom. A tekintetében kavargó jókedvből ítélve ezzel tökéletesen tisztában van.

– Nos, ezen az irántam érzett vonzalmon láthatóan nem tudsz uralkodni, úgyhogy nem mondom, hogy hízelgő. És remek fickónak tűnsz. Te… jól keresel, és úgy festesz, mint aki sok időt tölt félmeztelenül tűzifa hasogatással…

– Nem.

– Nem?

– Vérfarkas vagyok, saját hőt termelek.

Logikus.

– Azt akarom mondani, hogy nyilván jó parti vagy. De nagyon keveset tudok rólad. Fogalmam sincs a korodról, a keresztnevedről, a kedvenc színedről… – Végigmérem. – Valószínűleg a fekete. A fekete az, igaz?

– Igazából jobban szeretem a vöröset.

– Mint az emberi vér?

Nem tagadja.

– Oké. Nos. Mint mondtam, köszönöm a figyelmességedet. Sajnos nem vagyok abban a helyzetben, hogy belekezdjek egy kapcsolatba, úgyhogy vissza kell utasítanom az ajánlatodat, és…

– Miféle ajánlatomat?

– Amit te… – A homlokomat ráncolom. Mert nem tett ajánlatot.

– Ez a beszélgetés nem egy ajánlat, gyilkos.

Ez… igaz, bár azt nem tudom biztosan, ez miért csak most esik le. Koen nem mozdul rám. Nem próbál meg nagyon finoman beszambázni az életembe. Nem döntött úgy, hogy ha összejön velem, az tökéletesen kiegészítené Lowe és Misery kis családját, és akkor időről időre rendezhetnénk ünnepi vacsorát.

Nincs semmilyen elvárás.

De…

– Akkor miért akartad tudatni velem?

– Ez az igazság. Tudnod kell róla. – Ezt tárgyilagosan közli, mintha a valódi és a megosztott egymást fedő fogalmak lennének.

– És te rendkívül szoros viszonyt ápolsz az igazsággal?

Egy pillanatig végigmér.

– Nem fogok hazudni neked, Serena.

– Nos, én valószínűleg sokszor fogok hazudni neked.

– Igen? – Szinte sármosan mosolyog. – Milyen hazugságokat mondasz?

– Mindenféléket. – Nagyot nyelek. A térdemet bámulom. – De csak a nagyobb jó érdekében.

– Biztos vagy benne?

Igen.

– És te? Biztos vagy benne?

– Biztos…?

– Honnan tudod, hogy tényleg a társad vagyok?

– Csak tudom. Bízhatsz bennem.

Meglepő, de bízom is. Ami azt illeti, kevésbé aggaszt, hogy mit érez, inkább az, hogy…

– Honnan tudod, hogy valaki a társad? Tudni akarom, hogy én ugyanezt érzem-e irántad.

Elhessegeti a kérdést.

– Nem érzed.

– Honnan tudod?

– Ha úgy lenne, arról tudnál.

– Ez nem igaz. Talán a jelek ott vannak, de nem veszem észre őket, mert csak félig vagyok vérfarkas.

– Nem tudnád nem észrevenni.

A torkom kiszárad. A gyomrom elnehezül a csalódottságtól. Én…? Nem. Ugyan! Nem akarok társat, bármit is jelentsen. A szexuális késztetéseimet borító pókhálók saját pókhálókat szőttek. Mindig is egy rakás egyedüllétre van szükségem. Ráadásul még mindig találgatom, hogy mi vagyok. Ez semminek sem a kezdete.

Kivéve, hogy…

– Tényleg… nagy biztonságban érzem magam. Itt, veled – vallom be, és egy pillanatra befelé figyelek, világosság után tapogatózom az érthetetlen testemben és a trükkös fejemben. Koen jelenléte megterhelő, és olyan érzés, mintha túlságosan megtöltött volna valamivel, de közben elképesztően csöndes pillanatot élek át. Nincs szorongás. Semmi fojtogató rettegés, hogy mi jön ezután. – Általában… Hát, kicsit leszív, hogy rájöttem, hibrid vagyok. De ebben a pillanatban egyáltalán nem félek.

– Azért, mert alfa vagyok. Nyugalmat és rendet sugárzunk.

– De Lowe mellett nem érzem ugyanezt.

Gyorsan elhessegeti.

– Ne gondolj bele túl sokat! Semmit sem jelent.

– De… – Egyáltalán miért nem hagyom annyiban? Most kínált nekem kiutat. – Oké. Na, akkor, mivel ez olyan kéretlen vágy szituáció, amivel nekünk… mindannyiunknak meg kell birkóznunk néha…

– Igen? – Úgy tűnik, jól szórakozik. Mintha tudna valamit, amit én nem. Nem kellene elkeseredettnek és visszautasítottnak éreznie magát?

– A legjobb barátnőm férj… társának a legjobb barátja vagy. És szeretnék jól kijönni veled. Talán lehetnénk, tudod, barátok.

– Mit szólsz az udvarias ismerősökhöz? – ellenkezik.

Nem tudom, hogy komolyan mondja-e, úgyhogy bólintok.

– Áll az alku. Te pedig csendben sóvároghatsz utánam, ha muszáj.

Halkan, érdesen felnevet. Leginkább a szeme sarkában látszik, de így is körbevesz.

– Köszönöm.

Nem tűnik túlságosan lesújtottnak. Vagy talán csak az a típus, aki minden helyzetben megtalálja a humort. Régen Miseryvel mi is ezt csináltuk: ha gajra mentek a dolgok – ami mindig megtörtént –, kinevettük. Néztük, ahogy még jobban gajra mennek. Hisztérikusan viselkedtünk, de szórakoztató módon.

Még most is ez vagyok. Misery lehet, hogy megállapodott, elárasztotta az összetartozás érzése, de én egy kurva katasztrófa vagyok.

– Amúgy sem akarnál, ha nincs ez a biológiadolog. Kész csőd vagyok – mondom leverten, alig hallhatóan.

De ő hall engem.

– Ó, igen. Az vagy.

– Hé! – Felszegem az állam. – Én mondhatok ilyet. Neked nem kéne.

– Serena, egy félig ember vérfarkas vagy, aki beismeri, hogy sorozathazudozó, nem tudja, hogyan működik az elektromosság, és kétségtelenül nyakig úszol az összetett PTSD-ben. Hidd el nekem, egy kisbaba is mondhatja!

Tényleg fel akarnék háborodni, de kitör belőlem a nevetés. Aztán Koen feláll, az ajtó felé indul, és újra megüli a súly a gyomromat, ami mintha nehezebb lenne csak azért, mert elmegy, és még nehezebb, mert azt szeretném, hogy maradjon még egy másodpercig.

És aztán rám ereszkedik a felismerés, olyan kérlelhetetlenül, mint egy kis földrengés, hogy… ez az. Az életem hátralevő része. És talán lassan, óvatosan elkezdhetném élni.

– Tudod – mondom, amikor kinyitja az ajtót, és nyers emlékeztetőt kapok arról, hogy létezik egy világ ennek a szobának a falain túl. – Igazából azt hiszem, talán én…

Rám néz a válla felett.

– Csak… – A hasamban melegség van. – Úgy tűnik… Misery és Ana szeretnek téged, vagyis kedves pasi vagy. Mi talán… megpróbálhatnánk együtt lógni valamikor? Talán egy kávé. Vagy… Nem tudom, ti mit csináltok, ha elmentek valahová, de… Az a helyzet, hogy nagyon keveset tudok rólad, de eddig valahogy kedvellek.

Soha nem mondták még esetlenebbül azt, hogy Hé, szeretnék randizni veled, de no para. Mert Koen tekintete ellágyul a jókedvtől, elnéző és talán kicsit gyengéd is.

A szavai azért érződnek úgy, mintha egy borotvaéles kés csusszanna a bordáim közé.

– Komolyan gondoltam, amit mondtam, gyilkos. Ez a társdolog a dugásról szól. Azt a részemet, ami számít, nem érdekled. Kedvelsz vagy sem – közli kedvesen –, fikarcnyit sem érdekel.

3. FEJEZET

A lány keveset vár el, és nem könnyű megsérteni.

Ezért frusztrálóan nehéz ellökni őt.

Napjainkban

KOEN ALEXANDER, A KONTINENS LEGVESZÉLYESEBB falkájának vad alfája, a vadon egyértelmű uralkodója, aki kivételes vérszomjáról ismert, emberi klasszikus zenét hallgat vezetés közben.

Erre nem számítottam.

És mégis itt van. A vámpírmészárlás után áldásos közönnyel visz vissza a délnyugati falkához. Hosszú ujjaival finoman dobol a kormányon, hogy kövesse a ritmust, mint egy műértő. Sértő lenne nyíltan kimutatni a döbbenetemet? Érdekel, hogy megbántom-e Koent?

Igen. És igen, mivel egyedül leszek vele ebben a kocsiban a következő pár órában. A kegyeire bízva, ami talán nincs is neki.

– Ez Bach? – kérdezem, pedig fogalmam sincs, Bach igazából hogyan hangzik. Az előző életemben, amikor még emberi pénzügyi riporter voltam, és a nagyon stresszes időtöltés az volt, hogy meg kell ítélni a görögdinnyék érettségét, vagy tüsszögni kell vezetés közben, inkább a pop felé tendáltam.

– Miért nem változtál át? – kérdezi Koen válasz helyett. A szemét egyszer sem veszi le az útról.

– Tessék?

– Miért nem vettél fel farkas alakot, hogy elszaladj Bob elől?

– Értem. Ki is az a Bob?

Felém küldött pillantása a másodperc negyedéig tart, de tökéletesen közvetíti, hogy Koen mit gondol azokról, akik újabb kérdésekkel válaszolnak a kérdéseire. Milyen klassz megtudni, hogy a türelme, és a hajlandósága, hogy visszafogja magát nem nőtt az azóta eltelt hetekben, hogy kizsuppolt a faháznál. Az extra méretű kapucnis pulcsi ujját babrálom, amit kölcsönadott, és tizedszer, amióta beszálltam a kocsiba, rászólok magamra, hogy felejtsem el, ahogy meztelen mellkasomat bámulta az erdőben.

Színjáték volt. Hogy elterelje a vámpír figyelmét. Hogy megmentse az életemet. Soha nem akart ártani nekem, és nulla okom van félni tőle.

Vagyis egy van: objektíve rémisztő.

– Nem tudok átváltozni, amikor ilyen kicsi a hold – felelem.

Így működik ez a vérfarkasoknál: amikor a hold kövér és kerek az égen, alig tudunk ellenállni a hívásának, és minden önuralmunkra szükségünk van, hogy ne vegyünk fel farkas alakot. Az érzés, hogy valami felébred bennem, kaparászik, hogy kieresszék havonta egyszer, mindig ugyanabban a holdfázisban. Akkor kezdett először derengeni, hogy talán mégsem vagyok annyira ember.

Viszont amikor a hold gyenge, csak a nagyon erős és domináns vérfarkasok tudnak átváltozni. Én egyik sem vagyok, és Koennek bőven van oka elhinni ezt.

Legalábbis remélem.

– És mégis – töpreng mély hangján –, amikor megismertelek, tudtad az akaratoddal irányítani a változást.

– Akkor nem, amikor ilyen a hold.

– Akkor kisebb volt, ha jól emlékszem. És jól emlékszem.

Kényszerítem magam, hogy ne feszüljek be. A vérfarkasok úgy érzékelik a pszichológiai változásokat, mint a hazugságvizsgálók, és túl sok titkot dédelgetek ahhoz, hogy egy olyan jó megfigyelő lihegjen a nyakamban, mint Koen.

– Talán összekeversz valakivel.

Újabb fürkésző, zsigereimbe látó pillantást küld felém.

– Annak, hogy egyszer csak képtelen vagy átváltozni, van valami köze ahhoz, hogy miért döntöttél úgy, eltűnsz egy két hónapos nyaralásra az erdő közepén?

Igen, van, és nem, semmi köze hozzá.

– Azért döntöttem úgy, hogy eltűnök, ha használhatod ezt a szót olyasvalakire, akinek a holléte soha nem volt ismeretlen, mert az elmúlt évben többek között olyasmikkel kellett megbirkóznom kronologikus, nem traumatikussági sorrendben – felemelem a kezemet, és az ujjaimon kezdem számolni –, mint a lassú felismerés, hogy nem vagyok teljesen ember; a még lassabb felismerés, hogy sokkal több bennem a farkas, mint azt valaha hittem; az elrablásom és a fogva tartásom a vámpírok kezei között; a kicsi első tömeggyilkossága, amiben mint gyilkos vettem részt, és végül, az egész bolygó megtudta rólam, hogy én vagyok az első ember-vérfarkas hibrid. – Széttárt kezemet Koen arcába tolom, mintha ez lenne a világ legelcseszettebb bingókártyája, és a pilláimat rebegtetem felé. – Azt hiszem, joggal volt szükségem pihenésre és lazításra.

– Nem akarlak lelombozni, de kétlem, hogy igényelheted a tömeggyilkos-emlékérmet, ha önvédelemből tetted.

Valószínűleg igaza van. És nem érzem rosszul magam a (Kettő? Három? Hét? Összefolyik.) vámpír miatt, akiket megöltem, hogy Miseryt védjem.

– Akkor is. Átrendezni az énképemet törvénytisztelő polgárról opportunista mészárosra, igényelt némi belső munkát. Egó finomhangolást. Önvizsgálatot. Bőgést. Ilyesmiket. – A mellkasomhoz húzom a térdemet, a pulcsimat ráhúzom összehorzsolt lábszáramra. – Egyébként honnan tudtad?

– Mit tudtam?

– Hogy valaki el fog jönni értem a faházba.

– Lowe ma felhívott. Két vámpír, Bob és egy másik nyomoronc megpróbálta meghackelni délnyugatot, és beindítottak néhány behatolásvédelmi rendszert. Alex, az IT-suk észrevette, hogy a tartózkodási helyedet keresték. – Szünet. – És Anáét.

A szám elé kapom a kezemet. Anával egyvalami közös bennünk: ember-vérfarkas hibridek vagyunk. De miközben én nyilvánosságra hoztam a valódi természetemet, az övé szigorúan titkos.

Mert Ana hétéves.

– Ő…

– Jól van, igen. Bob a te nyomodra a műholdas telefonodon keresztül talált rá, és követett északra. Anáról nem volt információ. De Alex elejtett párat, hogy a másik nyomoroncot mélyebbre csalja a délnyugati területre.

– És?

– Lowe persze megölte. De… a korai elhalálozása előtt Lowe társa azt a – hevenyészett körmozdulatot tesz – hipnózis dolgot csinálta rajta.

– Milyen hipnózis? Ó! A megbűvölés?

– Aha. Az. – Koen arckifejezése egyértelműen üzeni, hogy: Nem rajongok érte. Ez gyakori vérfarkas érzés.

– Szóval Misery megbűvölte Nyomoroncot? Mit mondott?

– A vámpírtanács egyik tagja több életet megváltoztató pénzösszeget ajánl egy hibridért.

– Melyik tagja?

– A tényfeltárás odáig nem jutott el. Nyomoronc vagy nem tudta, vagy Lowe-nak elfogyott a türelme, és hamar továbblépett az este mészárlás részére.

Ez pech, de rendkívül büszke vagyok.

– Jó Miserynek. És ha belegondolok, hogy régen azt mondogatta, hogy én vagyok az egyetlen, akit teljesen meg tud bűvölni. – Koen pillantása elképedt, úgyhogy gyorsan elmagyarázom. – Közös megegyezéssel. Gyakorolt rajtam gyerekkorunkban.

– Gyakorolt rajtad.

– Naná! Hogy máshogy tanulhatott volna? Szüksége volt egy agyra, amin tréningezhetett, és az enyém pont ott volt.

– Talán állandó károsodás történt. Az megmagyarázná.

– Mit magyarázna meg?

– A sok dolgot, ami nem stimmel veled.

A homlokomat ráncolom.

– Például?

– A magadra rótt izolációt. Hogy mennyivel gyengébb lettél, mióta utoljára láttalak. Azt, hogy kimerült szagod van. Hogy hajlamos vagy a hazugságra. Hogy nem vagy hajlandó átváltozni, még akkor sem, amikor az életed múlik rajta…

– Tudod – jegyzem meg finoman –, ha vádolsz valamivel, azt egyszerűen a szemembe is mondhatod.

– Nem. Szórakoztatóbb sarokba szorítani téged, hogy beismerd. – Nyilvánvalóan vannak érzései a ma este történtekkel kapcsolatban. Többek között frusztráció, aggodalom, düh és még halvány bizalmatlanság is. Nem tudom, honnan tudom, mert megkövült profilja egy hangyányit sem változott. Talán egyre jobban tudom megtippelni mások érzéseit szag alapján, mint egy igazi vérfarkas.

Nézzenek oda, mit tud a kis hibrid!

– Nincs mit beismerni – közlöm szelíden. – Szerinted Bob szólt bárkinek a hollétünkről?

– Nem. Egy idióta, aki egyedül lépett északnyugati területre.

– Idióta volt.

– Volt – ismeri be Koen, és felkavaróan elégedett. A vérfarkas igazságszolgáltatás gyors és brutális, leginkább északnyugaton. A falka arról ismert, hogy több időt töltenek farkas alakban, mint mások, a szükségesnél vadabbak, hogy megőrizzék a határaikat, és haragtartóak. Az északnyugati falkának kevesebb tagja van, mint a délnyugatinak, de a területük szélesebb és elszigeteltebb. Ezért tűnt a legjobb lehetőségnek, amikor úgy döntöttem, hogy egyedül kell lennem.

De most, hogy Koen itt liheg a nyakamban, újragondolom a dolgot.

– Fáradt vagy, és az út hosszú – közli hirtelen témaváltással. – Aludj egyet!

Tényleg fáradt vagyok. De:

– Mihez kezdünk Anával?

Meglepetten ráncolja a homlokát.

– Mondtam, hogy Anának kutya baja.

– Ana hétéves. Kell, hogy legyen egy tervünk, hogy megvédjük.

– Nekünk?

– Nekünk – ismétlem. Amikor én voltam hét, árva voltam. Amikor én voltam hét, csak szörnyű dolgok történtek körülöttem. Ebből túl sok minden túlságosan betalál, és nem akarom, hogy egyszer is azt érezze, amit én éreztem.

– Anának ott van Lowe, a vámpír…

– Miserynek hívják.

– …és egy egész falka, aki kész meghalni, és még hatékonyabb, ölni érte.

– Nekem is segítenem kellene. Én…

– Serena. – A hangjának van egy éle. Szorosabban markolja a kormányt. – Korábban beütötted a fejedet?

– Tessék? – Ösztönösen masszírozom hátul a koponyámat. – Nem hiszem. Miért?

– Csak próbálom kitalálni, mi okozta az emlékezetvesztést.

– Nincs…

– Nyilván elfelejtetted, hogy kábé negyvenöt perce megtámadtak.

– Nem támadtak meg.

– Tényleg? Kurva szuper! – Mély V formálódik sötét, töprengő szemei között, amitől kidagadnak a sebhelyei. – Akkor nem kell emlékeztesselek arra, hogy hússzor nagyobb veszélyben vagy, mint Ana.

– Ez nem igaz.

– Ana egy alfa húga, és a létezése jól őrzött titok. Neked se családod, se falkád, se befolyásod, se erőforrásaid… Még otthonod sincsen. Gyakorlatilag egyedül vagy a világon, és egész életedben megfigyelés alatt tartottak, ami nagyon megkönnyíti a következő lépésed megjóslását egy bizonyos csoportnak. És ne feledd, hogy az elmúlt pár hónapban az arcod ott virított minden egyes híradásban világszerte. Nos, a gondolatkísérlet kedvéért: ha valaki úgy dönt, hogy őrült tudóst akar játszani egy hibriddel, szerinted kit akar, gyilkos?

Koen dühös; hogy a hülyeségem miatt, vagy mert a nyakán maradtam, azt nem tudom biztosan. Arra, hogy mennyire nagy hiányt szenvedek… mindenben, ebben a pillanatban nem akarok gondolni.

– Igazad van – felelem nyugodtan. Égő nyomást érzek a szemem mögött. – És nem fogom azt mondani, hogy megbirkózom vele, akárki is jön értem. Viszont, ha tudok egy fenyegetésről, felkészülhetek, és vigyázhatok ma…

– Én fogok vigyázni rád – közli rekedten.

Ó.

– Ó!

Felsóhajt, és a kezével végigszánt dús, kócos haján.

– Koen, nem kell…

– Serena. – Hallom a hangjában, mennyire a türelme végén jár. Most először jut eszembe, milyen estéje lehetett, mielőtt megjelent, hogy gondoskodjon Bobról… és rólam. A figyelmeztető hívás Lowe-tól. Az őrült vezetés, hogy elérjen hozzám. A félelem, hogy elkésik.

Azt a részemet, ami számít, nem érdekled, mondta, és nem kétlem. De még ha a társdolog nem is jelent semmit Koennek, még ha nem is érdeklem, mint személy, akkor is egy hibrid vagyok, aki hidat képezhet vérfarkasok és emberek között. A védelme alatt állok, és nem lehetett könnyű hallani, hogy veszély fenyeget.

– Köszönöm – mondom őszintén értékelve. – Hogy eljöttél értem. Hogy pont időben értél oda.

– Ne köszönd!

– Miért?

– Kurvára utálom.

– Utálod, hogy… köszönetet mondanak?

– Aha.

– Én… Miért?

– Ha megteszek valamit, akkor biztos lehetsz benne, hogy szabad akaratomból teszem. – Egy pillanatra elhallgat. Aztán az orrlyukai kitágulnak, és megfordul, hogy az arcomat fürkéssze, az arckifejezése egyre rémültebb.

– Mi az? – kérdezem. – Egy molylepke mászik be az orromba, vagy… – Megpaskolom az arcomat a tenyeremmel, és nedves lesz.

Ez dúlja fel.

– Ó! – Koen az előbb szemrebbenés nélkül kinyírt valakit, de képtelen elviselni, hogy egyetlen könnycseppet ejtek. – Jól vagyok – nyugtatom meg. A riadalma nem csökken. Mintha a szeme láttára épp meglőttek volna. – Jól vagyok, esküszöm! Csak fáradt vagyok.

– Akkor aludj már, a kurva életbe! – parancsolja pánikolva. A nagy, gonosz, gyilkos farkas, aki ezrekért felel, nem tud megbirkózni azzal, ha egy lány sír. Micsoda szalagcím! – Mire vársz? Esti mese is kell?

Elfojtok egy mosolyt. A fejtámlának dőlök.

– Miért? Tudsz egyet?

– Én?

– Nem… A vérfarkasok. Mi, asszem.

– Persze, de azok komorak. Emberek és vámpírok jönnek el értünk, ha túl durván nyúzzuk a tanárokat. A természet istenei játszadoznak szörnyeteg gyermekeikkel. Kozmikus horror, ilyesmik.

– Hűha! A gyerekek szeretik?

– Én nem szerettem. Évekig rémálmaim voltak miattuk.

Lassan bólintok.

– Ez megmagyarázza.

– Mit?

– A sok mindent, ami nem stimmel veled.

Még a szakálla alatt is látom. Halvány mosoly. Halk horkanás.

– Aludj, Serena! – A hangja most gyengéd nógatás, amitől azonnal ásítok. Ez ilyen alfadolog, mondta Misery. Remekül értenek hozzá, hogy a javaslataik úgy hangozzanak, mintha az lenne a legjobb lehetőség minden érintettnek.

Úgyhogy lehunyom a szememet, és hagyom, hogy repüljön az idő és az út. Aztán eszembe jut valami.

– Koen? – Majdnem alszom, a szemhéjam túl nehéz, hogy felnyissam.

– Igen?

– Azt hiszem, bocsánatkéréssel tartozol.

– Miért?

– Azért, ahogy a cicimet bámultad.

Csönd. Aztán a Bocsánat, vagy az Aludj, a kurva életbe! helyett, amire számítok, így szól:

– Szerintem te tartozol bocsánatkéréssel.

– Miért?

– Azért, mert annyira bámulatos a cicid.

Úristen, tényleg bődületes seggfej!

– Talán te vagy a legrosszabb, akivel valaha találkoztam.

– Nem lepne meg – dohogja.

Halvány mosollyal az arcomon alszom el. És pár óráig nem gondolok arra, milyen kevés időm maradt hátra.

4. FEJEZET

Zuhanyzás után törülközik, és a hívás ki van hangosítva. Ezért reménykedik, hogy talán rosszul hallotta.

– Komolyan beszélsz? – Nem várja meg Lowe válaszát. Szabály, hogy Lowe sosem viccel. – Honnan a büdös francból támadt ez az ötlete?

– Maddie Garcia kérte.

– A kurva életbe, eleve az emberek kormányzója szivárogtatta ki a létezését a sajtónak. Szarjon sünt!

– Nem tudhatjuk biztosan. – Szünet. – De igen. Valószínűleg a csapata tette. És amikor az infó egy hibrid létezéséről nem volt elég, hogy átbillentse a közhangulatot, megkérte Serenát, hogy lépjen a nyilvánosság elé. Serena beleegyezett.

– És te hagyod.

– Nincs beleszólásom a dologba.

– Felfogod, mekkora veszélybe sodródik azután? Az, hogy a társamként ismerik, nem fogja megvédeni a vámpírok vagy az emberek területén.

– Serena hiszi, hogy az előnyök többet érnek az árnál. És Koen… – Sóhaj. – Bármennyire utálod ezt, Misery még jobban utálja.

Koen ezt kétli.

– De – folytatja Lowe –, ha Serena testvére hajlandó elismerni, hogy sok jó származik ebből, akkor neked is…

– Kurvára nem fogom.

– Ennyire rossz? – kérdezi Lowe hosszú csend után.

Nem. Annál is rosszabb.

Két és fél hónappal korábban
Emberi terület

AMIT A LEGJOBBAN UTÁLOK – és itt bőven van mit utálni –, az a kameralámpák ragacsos forrósága. Izzadsággyöngyök gördülnek le tőle a gerincemen, és a hátam bőre hozzátapad a (világos rózsaszín! – Ana kérésére) blúzomhoz.

– Teljesen feltekertük a légkondit – mondja nekem az egyik producer bocsánatkérően –, de Garcia kormányzó a titkosszolgálat húsz ügynökét küldte át, hogy megvédjék önt. Minimális létszámmal dolgozunk, de a stúdiót nem ekkora tömegre építették.

Hálásan mosolygok. Értékelőn biccentek. Azon tűnődöm, vajon tudja-e, hogy az emberi ügynökökön túl még körülbelül tizenöt vérfarkas nyüzsög itt inkognitóban. A fele Koen, a fele Lowe embere.

Maddie azt mondta, hogy gondoskodik biztonsági emberekről, jegyeztem meg nekik két napja, amikor beavattak a tervükbe. Nem bíztok benne?

Lowe diplomatikus igen, de…-válasza teljesen egybehangzott Koen kurta nem-jével. A kedvenc szava párban a kedvenc hangszínével.

Lenyűgözve felé biccentem a fejemet. Megbízol te egyáltalán bárkiben?

Ha az értékes életedről van szó, gyilkos? Hogyan bízhatnék? Ez Koen dióhéjban. Gúnyos, kiismerhetetlen és talán még kicsit kegyetlen is. Viszont elintézi, amit kell.

– Öt perc múlva kezdünk – emlékeztet a producer. – Szüksége van még valamire?

– Nem, köszönöm.

Úgy egy méternyire a sztárújságíró, aki az interjút készíti majd, épp most vesz fel egy beharangozót.

– …a választ, amit minden ember tudni akart az elmúlt hónapban: mikor született az első ismert vérfarkas-ember hibrid? Hogyan maradt rejtve a húszas évei elejéig? Milyen volt az élete? Ki ő, és mindenekelőtt miért lép elő pont most? Maradjanak velünk, hogy többet is megtudjanak…

Kikapcsolok. Eltávolodom. Próbálok nem gondolni arra, mi forog kockán. Döbbenetes felismerés, de az, hogy a tévében beszélek arról, hogy milyen idegennek érezheti magát az ember, kissé elidegenítő. Magányos. Misery és Lowe ragaszkodtak hozzá, hogy itt legyenek, de minél kevésbé egyértelmű a kötödésem délnyugathoz, annál jobb Anának. Maddie jelenléte csak erősítené a (helyes) feltételezést, hogy a gondosan megválasztott politikai sakkfigurája vagyok. És nem mintha megkérhettem volna Dannyt, az utolsó pasit, akivel jártam, mielőtt rájöttem, hogy vérfarkas vagyok, hogy legyen a kísérőm, amikor felfedem magam, mint a Hibrid, Akinek A Létezése Kiszivárgott A Sajtónak.

Hát ezért, Koen.

A színpadi fények elhomályosítják a kamera mögötti tömeget, de a legmagasabb alak, a karba tett kezű, szigorú, csak ő lehet. Az irányába mosolygok, tökéletesen tisztában azzal, hogy ha még látnám is, nem érkezne válasz.

Annyira ellenezte azt, amire készülök, hogy az szinte vicces, a nemtetszése végigvibrál téren és időn, és ehhez a pillanathoz köt. Semmi más nem tűnik valódinak.

– Készen áll? – kérdezi a riporter, és helyet foglal velem szemben. Idősebb nő. Elegáns. A szaga elárulja, milyen nyugtalanítónak talál engem, de pókerarca gránit szilárdságú. Őszintén, le vagyok nyűgözve. – Az otthoni nézők most ezt látják. – A monitorokra mutat. – Egy interjút a genetikussal, amit tegnap rögzítettem.

Az utat ebbe a melegházszerű stúdióba szájból vett DNS-minták, vérvételek és laboratóriumi vizsgálatok szegélyezték. Hat független tudóscsoport erősítette meg, hogy „fajkereszteződés” vagyok. Azt hiszem, latinul így mondják, hogy torzszülött, és nem – ahogy azt néhány szakértő és közösségimédia-troll kijelentette – „egy csaló, aki a hatalom kedvért szarságokat talál ki”.

– …nem hitték, hogy lehetséges. Nincsenek beszámolóink hibridekről, még olyan területekről sem, mint Európa, ahol a vérfarkasok és az emberek kevertebb életet élnek. Mi változott?

– A legvalószínűbb hipotézis az, hogy az észak-amerikai falkákban véletlenszerű genetikai mutációk történtek.

– Például milyen genetikai mutációk?

– Több adat nélkül lehetetlen megmondani. Az ösztönöm azt súgja, hogy azon gének mutációja, melyek az ivarsejtek felismerését kódolják vagy a szabályozósejteket. A lényeg, hogy ezek a mutációk szaporodás szempontjából kompatibilissé tették a vérfarkasokat az emberekkel.