Copyright © Márai Sándor jogutódai, S. A. Gaal (Toronto), 2022

A kiadás jogait a Balla–Sztojkov Irodalmi Ügynökség közvetítette.

© Helikon Kiadó, Budapest, 2023, 2024, 2025

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Váraljai Viktória

Az utószót írta Mészáros Tibor

Felelős kiadó M. Nagy Miklós

A Helikon Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Darvasi Ferenc

A szöveget gondozta Zsámbokiné Siklósi Ágnes

Műszaki szerkesztő Rochlitz Vera

Tördelte Izing Imre

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-620-682-6

1.

A tábornok délelőtt sokáig elmaradt a présház pincéjében. Hajnalban ment ki a szőlőbe a vincellérrel, mert két hordó bora erjedni kezdett. Tizenegy elmúlt már, mikor végzett a palackozással, s hazatért. A nedves kövektől dohos tornácon, az oszlopok alatt vadásza állott, és levelet nyújtott át az érkező úrnak.

– Mit akarsz? – mondta, és sértődötten megállott. Szalmakalapját, melynek széles karimája egészen beárnyékolta vörös arcát, hátratolta homlokából. Néhány esztendeje már, hogy nem bontott fel és nem olvasott leveleket. A postát a jószágigazgató irodájában bontogatta és válogatta egy gazdatiszt.

– Küldönc hozta – mondta a vadász, és mereven állott.

Megismerte az írást, átvette a levelet és zsebébe tette. Bement a hűvös előcsarnokba, s szótlanul adta át a vadásznak kalapját, botját. Pápaszemét előkereste szivarzsebéből, az ablakhoz lépett, s a félhomályban, a félig csukott redőnyök réseinek világosságában olvasni kezdte a levelet.

– Várj – mondta, vállán át, a vadásznak, aki menni készült a bottal és kalappal.

A levelet zsebébe gyűrte.

– Kálmán fogjon be hat órára. A landauerbe, mert eső lesz. Öltsön parádét. Te is – mondta, váratlan nyomatékkal, mintha megdühödött volna valamiért. – És minden ragyogjon. A kocsit, a szerszámot azonnal kezdjék tisztogatni. Libériát veszel, érted? És felülsz Kálmán mellé a bakra.

– Értem, kegyelmes úr – mondta a vadász, és farkasszemet nézett urával. – Hatra.

– Fél hétkor indultok – mondta, és hangtalanul mozgatta ajkát, mintha számolna. – A Fehér Sasnál jelentkezel. Csak annyit mondjál, hogy én küldtelek, s a kocsi eljött a százados úrért. Ismételd.

A vadász megismételte szavait. Akkor – mintha mondani akarna még valamit – felemelte kezét, a mennyezetre nézett. De nem szólt semmit, felment az emeletre. A vadász, feszes vigyázzállásban, üveges szemmel nézett utána, megvárta, amíg a tömzsi, széles vállú alak eltűnik az emelet fordulójának faragott kőkorlátja mögött.

Szobájába ment, megmosta kezét, a magas, keskeny, tintafoltos zöld posztóval borított állványhoz lépett, ahol toll, tinta s gondosan, milliméteres rendben egymásra helyezett, pepita mintájú viaszosvászon fedélbe kötött füzetek sorakoztak, amilyenbe iskolás gyermekek írják dolgozataikat. Zöld ernyős lámpa állott a pulpitus közepén; ezt meggyújtotta, mert a szobában sötét volt. A csukott redőnyök mögött, az aszalt, pörkölt és elszáradt kertben utolsó dühével lobogott a nyár, mint egy gyújtogató, aki esztelen dühében felgyújtja a határt, mielőtt világgá megy. A tábornok elővette a levelet, gondosan kisimította a papírlapot, s az erős fényben, szemüveggel orrán, még egyszer elolvasta a szálkás betűkkel rótt, egyenes és rövid sorokat. Hátán összefonta kezeit, így olvasott.

A falon naptár lógott, ökölnyi számjegyekkel. Augusztus tizennégy. A tábornok hátrahajtotta fejét, számolt. Augusztus tizennégy. Július kettő. Egy régi nap és a mai nap között eltelt időt számolta. Negyvenegy év, mondta végre félhangosan. Egy ideje hangosan beszélt szobájában, egyedül is. Negyven év, mondta aztán, zavartan. Mint az iskolás tanuló, aki megzavarodik a váratlan lecke bonyodalmai közepette, elvörösödött, fejét hátrahajtotta, enyves szemeit behunyta. Nyaka vörösen kidagadt a kukoricasárga kabát gallérja fölött. Ezernyolcszázkilencvenkilenc, július kettő, akkor volt a vadászat, mormogta. Aztán elhallgatott. Gondterhesen a pulpitusra könyökölt, mint a magoló diák, megint a szöveget bámulta, ezt a néhány kézírásos sort, a levelet. Negyvenegy, mondta végül, rekedten. És negyvenhárom nap. Hát ennyi volt.

Most, mintha megnyugodott volna, sétálni kezdett. A szoba boltíves volt, középen oszlop tartotta a boltíveket. Valamikor két szoba volt ez a terem, háló és öltöző. Sok év előtt – már csak évtizedekben gondolkozott, nem szerette a pontos számokat, mintha minden szám emlékeztetné valamire, amit jobb elfeledni – megparancsolta, hogy bontsák le a két szoba között a falat. Csak az oszlopot hagyták meg, mely a középső boltívet tartotta. A ház kétszáz esztendő előtt épült, egy hadiszállító építette, aki zabot adott el az osztrák lovasoknak, s később herceg lett. Akkor építették a kastélyt. A tábornok itt született, ebben a szobában. Akkor a hátsó, sötétebb szoba, melynek ablaka a kertre és a gazdasági épületekre nézett, az anya szobája volt, s ez a derűsebb, levegősebb, az öltöző. Néhány évtizede, mikor beköltözött ebbe az épületszárnyba, s lebontották az anya szobáit elválasztó falat, a két szoba homályos teremmé tágult. Tizenhét lépés volt az út az ajtótól az ágyig. És tizennyolc lépés a kerti faltól az erkélyig. Sokszor megszámolta, pontosan tudta.

Mint aki megszokja a betegség térfogatát, úgy élt ebben a szobában. Mintha testére szabták volna. Évek múltak el, s nem ment át a kastély másik szárnyába, ahol zöld, kék és vörös szalonok sorakoztak, arany csillárokkal. S az ablakok a parkra néztek, a gesztenyefákra, melyek tavasszal behajoltak az erkélyrácson át, rózsaszín gyertyáikkal és sötétzöld pompájukkal hivalgóan állottak félkörben a kastély déli szárnyának hasas térfoka, az erkélyek kőkorlátjai előtt. Kövér angyalok tartották a korlátokat. A présházba ment, vagy az erdőbe, vagy – minden reggel, télen is, akkor is, ha esett – a pisztrángos patakhoz. S mikor hazatért, az előcsarnokon át felment szobájába, és itt evett.

– Hát visszajött – mondta most, hangosan, a szoba közepén. – Negyvenegy év. És negyvenhárom nap.

S mintha elfáradt volna, mikor kimondta e szavakat, mintha most értené meg, milyen sok idő negyvenegy év és negyvenhárom nap, megtántorodott. Leült a foszlott támlás bőrszékbe. Ezüstkolomp hevert a kis asztalon, keze ügyében, ezzel csengetett.

– Nini jöjjön fel – mondta az inasnak. S aztán, udvariasan: – Kéretem.

Nem mozdult, így ült, kezében az ezüstcsengővel, amíg Nini belépett.