Borítószöveg

Miután Faye Baker új otthonának falában egy gyermek törékeny koponyájára lel, Lottie Parker nyomozót jelölik ki az ügy felgöngyölítésére.

A ház évek óta Faye egyik barátjának a tulajdona, így amikor Jeff furcsán kezd viselkedni, Lottie azonnal szagot fog...

Később a tizenegy éves helyi fiú, Gavin, gyermekcsontokat talál a közeli vasúti sínek mentén. Noha a csontok nem a korábban talált koponyához tartoznak, Lottie szerint ez nem lehet véletlen.

Valaki az elveszett szeretteit gyászolja, és most az ő feladata, hogy megnyugvást hozzon neki. Lottie újra felkeresi Faye-t, azonban nem találja a lányt a munkahelyén. Rossz előérzete hamar beigazolódik: Faye-t holtan találja a lány autójának csomagtartójában.

Kinek állhatott érdekében, hogy elhallgattassa?

Amíg Lottie Faye gyilkosa után nyomoz, az ügy újabb sötét fordulatot vesz a kis Gavin eltűnésével. Faye-t és Gavint semmi más nem köti össze, mint hogy mindketten gyermekcsontokat találtak. De kik lehetnek ezek az apró áldozatok, és miért tért vissza a gyilkosuk?

Vajon Lottie megtalálja az elkövetőt, mielőtt az még egy életet olthatna ki?

Patricia Gibney legújabb thrillere ismét izgalmas perceket ígér az olvasóknak.

Patricia Cornwell, Angela Marsons és Daniel Cole rajongói nem fognak csalódni az Elhantolt angyalok című részben sem.

Fordította

Tóbiás Csenge

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Patricia Gibney:

Buried Angels – D.I. Lottie Parker Book Eight

Bookouture an imprint of StoryFire Ltd., UK, 2020

Fordította Tóbiás Csenge

Copyright © Patricia Gibney, 2020

Hungarian translation © 2021 Tóbiás Csenge

Magyar kiadás © 2021 Libri Könyvkiadó, Budapest

Borítóterv © Tash Webber Design

Borítófotók © Stephen Mulcahey / Arcangel;
andreashofmann7777 / Shutterstock;
Dave Hernandez / Unsplash

ISBN 978-963-604-782-5

Felelős kiadó Gyuricza Eszter

Szerkesztette Takács Andrea

A szöveget gondozta Kalocsai Judit

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

A borítót az eredeti felhasználásával tervezte Oláh Gábor

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Újdonságaink, eseményeink, valamint kedvezményes

ajánlataink megtalálhatók megújult webáruházunkban:

www.booklove.hu

A könyv kitalált történet.

A benne szereplő nevek, személyek, vállalatok és szervezetek – a nyilvánvalóan közismerteken kívül – a szerző képzeletének szüleményei, és akképpen kezelendők. Bárminemű hasonlóság valós személyekkel – legyenek élők vagy holtak –, illetve eseményekkel és helyszínekkel pusztán a véletlen műve.

Lily Gibney-nek,

Aidan édesanyjának, csodálatos anyósomnak

PROLÓGUS

Annyi szolgálati év alatt soha nem látott még ehhez foghatót.

– Maradjon – nyújtotta ki karját a fiatal rendőr elé, hogy útját állja. – Én megyek be előbb. Maga várjon itt.

– De…

– Semmi de. Így is merő vér minden. Nem kell ide még a maga reggelije is. Értette?

– Igen, uram.

Miután magára maradt, a nyomozó becsukta maga mögött az ajtót. A levegő sűrű volt a vér rezes szagától. A nyomozó a kézfejével megtörölte a száját, majd két ujjával összecsípte az orrát, és ügyet sem vetve az olcsó konyhabútorra vagy a törött tányérokra, átvágott a konyhán. A törmelék élesen ropogott a bakancsa alatt.

Kiért az előszobába. Az emeletre vezető lépcső korlátján kabátok lógtak, a lépcső alatti szekrény ajtaja fél zsanéron lógott. Előtte véres lábnyomok látszottak. A nyomozó körülnézett, majd kesztyűs kezével belökte az előszobából balra nyíló ajtót.

A felborult kanapé mögött, egy barna párna alól egy csupasz láb lógott ki.

A nyomozó nagyot nyelt, és vigyázva, hogy semmihez se érjen hozzá, odalépett a kanapéhoz.

Ösztönösen a szája elé kapta a kezét, amikor meglátta a nőt. Az arcára és hajára barnásfekete kéregben rászáradt a vér. A nyomozó tudta, hogy már bőven eltelt az az idő, amikor még meg lehetne próbálkozni az újraélesztéssel. A fullasztó levegő szinte marta az orrát; torka összeszorult, szájában megült a halál íze.

Kihátrált a szobából. Újra az előszobában állva felnézett a lépcsőn az emeletre. Hallgatta a saját légzését, majd felfigyelt rá, hogy odafenn csöpög egy csap.

Elindult felfelé a lépcsőn. Az első lépcsőfok nagyot reccsent a súlya alatt, majd ahogy elérte az utolsó fokot, az is. Az emeleti folyosón négy csukott ajtót látott. A szíve olyan hevesen vert, mintha ki akarna robbanni a mellkasából. Szája kiszáradt, orra eldugult, lélegezni sem mert.

Az ajtók öregnek tűntek. Vörösréz ajtógomb, acélzsanér, kilazult csavarok.

Elfordította a hozzá legközelebbi ajtó kilincsét, és benyitott.

Fürdőszoba.

Zöld csempe, megsárgult kád, fehér mosdókagyló és vécé, összevissza színek, tárgyak. Fertőtlenítőszer illata. Semmi egyéb. Semmi vér.

A nyomozó nagyot sóhajtott, kifordult a fürdőszobából, és a következő ajtóhoz lépett. Az recsegve tárult fel előtte.

A folyosó állottpor-szagához képest arculcsapásként érte a szoba levegője. Savanyú, fémes-sós, sűrű szag töltötte be a tüdejét. Behunyta a szemét, mintha ezzel kizárhatná a világot, de hiába. Soha többé nem tudja kitörölni ezt a képet az elméjéből.

Gyerekek.

Kisgyerekek. Hogy tehette ezt bárki is?

Két lány, felemás pizsamában. Az egyiküknek csak fél lábán volt zokni, félig lecsúszva. Egyik térdét felhúzta, mintha menekülni próbált volna.

A másik lány az ablak alatt hevert. Élete utolsó pillanatában segítségért nyújtotta a karját, de arcára már örökre ráfagyott az iszonyat.

A nyomozó nem mozdult. Nem akarta megzavarni a helyszínt. Hiszen a gyilkos már rég messze jár. Hacsak…

A nyomozó megdermedt. Mi van, ha a gyilkos még itt van? Itt, valamelyik csukott ajtó mögött?

Kihátrált a szobából, a pisztolytáskájához nyúlt, és odasimult a falhoz a harmadik ajtó mellett. A gondolattól, hogy talán lelőheti a szörnyeteget, aki ezt tette, szétáradt az ereiben az adrenalin.

– Bemegyek! – szólt, noha nem volt benne biztos, hogy elég hangosan tette.

A szoba egy másik hálószoba volt. A tiritarka ágynemű és a párnák a padlón hevertek. A lepedőn nagy nedves folt látszott. De nem vér. Bárki aludt itt, összevizelhette az ágyat. De ki? Az egyik lány? Vajon felriadtak a támadás zajára? Vagy ez volt a fő hálószoba?

A töprengésből saját, falfehér ábrázata rázta fel, ahogy a gardrób tükréből rámeredt.

A nyitott ablak előtt lengedezett a függöny. A nyomozó tudta, hogy nem lenne szabad beljebb merészkednie, de biztosra akart menni. Letérdelt hát, és benézett az ágy alá. Semmit nem látott, csak egy poros bőröndöt és egy pár bőrpapucsot. Felállt. Csak akkor vette észre, hogy a szobából egy újabb ajtó nyílik. Gardrób? Mosdó?

Közelebb araszolt. Nem is tudta megmagyarázni magának, miért óvatoskodik annyira, hiszen már bejelentette, hogy jelen van. Pisztolya is volt. Mitől félt akkor ennyire…?

Belökte a csálé ajtót, és benézett a helyiségbe. Egy zuhanytálcát látott, szomorúan csüngő zuhanyfüggönnyel, és egy alacsony vécét. A mosdó üres volt.

Három test… Egy anya és a lányai? Vajon volt valahol egy apa, élettárs, férj? Ha igen, hol van most? Talán éppen ő követte el ezt a brutális többszörös gyilkosságot, majd elmenekült?

A nyomozó kihátrált a szobából, és az utolsó helyiségbe is benyitott. Egy egyszemélyes ágyat látott, ruhásszekrényt a falnál, kis éjjeliszekrényt. Az ablak résnyire nyílt zsaluján át betörő fénycsíkban táncoltak a porszemek.

Sarkon fordult, és szinte menekült le a lépcsőn, ki a házból. Szinte fuldokolva kapkodta odakinn a friss levegőt, majd nagyokat sóhajtott, hogy el ne hányja magát.

– Mit talált? – kérdezte az egyenruhás kollégája.

– Egy anya… és két gyerek… Lányok… Halott. Mind halott. – Küszködött a szavakkal, s közben levegő után kapkodott, hogy kiöblítse tüdejéből a halál szagát. Az elméjébe égett képet így sem tudta már kitörölni soha többé.

– Két gyerek?

– Igen. Az apjukat nem találtam… Egyelőre. A rohadék.

– Azt mondta, két gyerek?

– Az istenit, mit nem ért ezen, vagy talán süket?! Kettő, miért kell ismételgetnem?

– Nem is tudom… – lapozgatta a jegyzeteit a rendőr – …mintha úgy emlékeztem volna, hogy három gyerek van.

A nyomozó felállt, remegő kezével megtörölte izzadt homlokát.

Aztán a cigarettáját kereste.

– És hol a fenében van a harmadik?

Húsz évvel később

A fagyott áru kirakodásához embertelen erő kellett… és persze kesztyű. Szerencsére találtam egy párat egy dobozban, egy fél raklapnyi kerti szerszám, szemeteszsák és gyomirtó alatt… Elgondolkodtam, ne vegyem-e magamhoz a gyomirtót, későbbre, de aztán visszadobtam. Inkább csak a szigetelőszalagot hoztam el.

Otthagytam a sufnit, és elindultam arrafelé, ahol az igazi munka várt.

A három fagyasztóláda közül az első. Könnyen lecsaptam róla a lakatot. Szikrázott körülöttem a levegő, tele voltam izgatott várakozással… Felnyitottam a ládát, és nekiláttam a munkának. Két nagy báránycomb és egy fél oldal marhahús volt az álca, ha valaki szimatolna.

Kivettem a rejtett rekesz fedlapját. Igen. Ott volt. A láda oldalához fagyva, de ott volt.

Alig tudtam kiemelni. A nejlonzsák is kiszakadt. Néhány darabja odafagyott. Mit lehet tenni…

Ügyet sem vetettem a húsra (vagy minek is nevezzem?), ahogy ledobtam a padlóra. Minek nézegessem? Láttam már frissen.

A szemeteszsákoknak végül mégis hasznát vettem. Felvágtam az oldalánál, és a nagy nejlondarabokba csomagoltam a húst. A megsárgult bőr átlátszott a nejlonon.

Jól körbetekertem a szigetelőszalaggal is.

Aztán visszatettem az álfiók tetejét, majd visszapakoltam a bárányt és a marhaoldalast is.

Majdnem kész.

Most már csak el kell szállítanom a rakományt, és megszabadulni tőle. Egyszer már elmozgattam.

Most kell utoljára.

És még két fagyasztóláda vár rám.

Módszeresen dolgoztam tovább.

Sok még a tennivaló napkeltéig…

1. FEJEZET
Vasárnap

Lassan leeresztették a koporsót a puha földbe.

Egy kiáltás hangzott fel, vagy inkább egy szomorú, mély, őszinte sóhaj. Lottie Parker jobbra pillantott. Grace Boyd homályos tekintettel, mereven nézett előre, arca könnyektől volt maszatos. A körmét rágta. Az orrából elinduló nagy csöpp megült a felső ajkán, és Lottie alig állta meg, hogy oda ne nyúljon, hogy letörölje. De nem mozdult.

Noha május utolsó hetében jártak már, az Atlanti-óceán felől jövő fagyos szél szinte letépte Lottie könnyű kabátját. A dombon fekvő temetőt mindig is jobban megtépázták az elemek; a rideg, nyirkos tengeri szél aznap sem volt kegyesebb. Az ódon kelta keresztet formázó sírköveken vastagon ült a moha; egyikük-másikuk csúcsán még kagylóhéj is akadt. A zilált, vén fák recsegtek-ropogtak; a kósza hegyi kecskék oldalát csapkodta a sok, lila virágú csarab. Egészen idilli jelenet lehetett volna, ha nem olyan végtelenül szomorú.

A pap szenteltvizet hintett a hat láb mély gödörbe, a fénylő fából ácsolt koporsóra. Intett a koporsóvivőknek.

Lottie egy percre magára maradt, míg mindenki előrelépett. A gyászolók egy-egy, jelképes lapát földje tompán koppant a rézkeresztes koporsón.

Grace tétovázott egy pillanatig, majd az egyik koszorúból kihúzott egy szál liliomot, és azt is a koporsóra dobta. A fehér szirmok szinte ragyogtak a fekete földkupacok között.

Újabb fagyos széllöket érkezett a tenger felől, s Lottie megborzongott, de nem csak a hidegtől. Adam temetésének emléke oly erővel tört rá, mintha most is éppen ott állna. A liliomok émelyítő illatától szinte fuldoklott; öntudatlanul is a szája elé kapta a kezét.

De nem sírt. Eleget sírt már. Mintha nem is maradt volna már könnye.

– Az Atya, a Fiú, a Szentlélek nevében… – fejezte be imáját a pap, és Lottie hátrált egy lépést, hogy kikerüljön a távozó gyászolók útjából, akik a közvetlen hozzátartozóknak fejezték ki részvétüket.

Csak állt és állt a domb vadszedres szélén, maga sem tudta, meddig.

A merengéséből léptek zaja térítette magához, de nem nézett hátra, hogy ki közelít. Csak bámulta tovább a végtelen vizet, a szomorú-szürke eget, és azt kívánta, bár vinné magával egy fehér szegélyű hullám, messze, messze innen.

Csak akkor fordult meg, amikor egy kezet érzett a kezén.

Boyd hajtotta a vállára a fejét, másik karja a húgát ölelte.

– Szép búcsúztató volt anyának – mondta. – Vége, Lottie.

Lottie puha csókot nyomott Boyd homlokára.

– Nem, Boyd. A búcsú csak most kezdődik.

* * *

Grace Boyd a sarokban kuporgott, szokatlanul szótlanul, és még mindig a körmét rágta.

– Fogalmam sincs, mihez kezdjek vele – súgta Lottie fülébe Boyd, amint odalépett hozzá, hogy segítsen neki a szódavízzel. Elvett Lottie-tól egy poharat, épp mielőtt kilökte volna a kezéből a tömeg.

– Gyere ki egy kicsit – javasolta Lottie.

Odakinn mélyet lélegzett a sós tengerparti levegőből.

– Leenane gyönyörű… Itt forgatták A rétet is, nem?

– De. Anyának van egy képe Richard Harrisről. A nappali falán.

– Nem is tudom, mit mondjak, Boyd – nyögte Lottie. Hirtelen nem tudta, hogyan reagáljon más gyászára, azok után, hogy oly sok évig a saját fájdalmába temetkezett.

– Mondd, mihez kezdjek Grace-szel!

Lottie kihúzott egy kerti széket a madárpiszkos asztal alól, és intett Boydnak, hogy üljön le. A férfinak dőlt.

– Nehéz ügy – hümmögött –, hiszen Grace egész életében anyátokkal élt. Nagy változás lesz neki egyedül boldogulni.

– Hát ez az – sóhajtott Boyd, és belekortyolt a sörébe. – Nem hiszem, hogy tudna egyedül boldogulni.

Lottie csak méregette a szódát, majd Boyd sörét.

– Hát azt meg honnan szerezted?

– A pulttól.

– Nem kellene innod, amíg tart a kezelés.

Boydnál hat hónapja fedezték fel a leukémiát, és bár az állapota jelentősen javult, és így a kezelésére adott gyógyszerek mennyisége is csökkent, de nyilvánvalóan ügyelnie kellett az egészségére. Az immunrendszere legyengült a kezeléstől, bármilyen apró fertőzés veszélyt jelenthetett rá. Lottie aggódott is, hogy az édesanyja elvesztése, és az ezzel járó feszültség visszaveti majd a gyógyulását.

– Az orvos is azt mondta, egyszer-egyszer belefér – morogta Boyd –, úgyhogy most hagyj békén. – Lehajtott fejjel folytatta. – Grace úgy próbálkozik, hogy önálló legyen… De mindketten tudjuk, hogy nem lehet magára hagyni. Kell mellé valaki, aki vigyáz rá.

Lottie felemelte a férfi fejét.

– Anyukád csodálatos asszony volt, és tudom, hogy rettenetes űrt hagyott maga után. Főleg Grace-ben – sóhajtott. Azzal folytatta, amit Boyd hallani akart. – Talán jobb lenne, ha magadhoz vennéd, és veled élne otthon, Ragmullinben.

– Akkor el kell küldenem Kirbyt – mosolyodott el Boyd szárazan.

– Épp ideje, hogy ő is a saját lábára álljon. És ha Leo elintézi végre a Farranstown-ház jogi ügyeit, talán vehetünk egy közös házat, ahol Grace-nek is lenne hely.

Eszébe jutott a sok hercehurca az ingatlanjogászokkal, és az a rengeteg papírmunka, amivel az utóbbi hónapok teltek. Egy kukkot sem értett belőle. Mást sem akart, mint aláírni a papírokat és megkapni az örökségét, de persze ez sem volt olyan egyszerű. A féltestvére, Leo Belfield felbukkanása alaposan összezavarta a dolgokat, számtalan, addig rejtegetett családi, mostanra pedig örökösödési ügyet hozva napvilágra. Lottie még mindig nem értette teljesen az egészet.

– Tényleg megtennéd értem? – sandított rá Boyd a pohara szegélye fölül.

– Tudod, hogy érted bármit megtennék.

– Ez úgy hangzott, mint az olyan romantikus regényekben…

– Nem tudhatom. Azokat te olvasod.

– Okostojás – mosolyodott el Boyd, a régi szikrával a szemében. Letette a sörét, és átkarolta Lottie derekát. Lottie-t azonnal elöntötte a melegség. Tekintetét a csillogó vizű tenger felé fordította, majd az öböl körüli fehér sziklák zöldjét pásztázta.

– Tudom, hogy beteg vagy, Boyd… De nagyon boldoggá teszel.

Egy csattanás és törött üveg hangja hallatszott a kocsmából. Egy másodpercnyi csend után éles sikoly hasított a levegőbe.

– Ez biztosan Grace – állt fel Boyd, de közben Lottie már berontott a kocsmába. Odabenn teljes zűrzavar fogadta.

Izzadt emberek álltak félkörben a pub egyik sarkában. Lottie átfurakodott a tömegen, s a helyiség közepén Grace-t látta, amint összerogyva, térdét a melléhez húzva, két kezével a haját tépve kucorog a padlón, és hisztérikusan zokog.

– El innen! El innen! – vicsorgott a tömegre a lány.

Lottie odatérdelt mellé.

– Mondd csak, Grace, nem akarsz kijönni velem a levegőre? – kérdezte tőle gyengéden.

– Én… én csak azt kérdeztem, hogy hol lakik, majd… – mentegetőzött az egyik fiatalember a kocsmában. – Nem akartam semmi rosszat, de egyszer csak elveszítette az önuralmát, és…

– Hagyjad már! – rivallt rá egy másik férfi.

Lottie-nak elege lett a tumultusból. Ki kellett menekítenie Grace-t.

– Álljanak félre, hagyják levegőhöz jutni… Valaki hozzon egy pohár vizet… Most!

A tömeg feloszlott végre, valaki pedig Lottie kezébe nyomott egy pohár vizet.

Lottie felültette Grace-t egy padra, és maga is mellé ült.

– Igyál – mondta –, jót fog tenni.

Meglepte, hogy Grace milyen mohón kortyolt bele a vízbe.

– Ne is törődj velük. Mit is tudnak a férfiak a gyászról…

Grace csuklani kezdett.

– Csak lassan. Semmi baj.

– Nem vagyok gyerek – szólt vissza Grace, meglepően hevesen.

– Nem akarsz kijönni? Mark is kinn van. Talán beszélhetnétek.

– Mark nem ért meg engem, Lottie. Senki sem ért meg. Még te sem – hüppögte, és kézfejével megtörölte az orrát, szavai ellenére pont úgy, mint egy gyerek.

– Van némi tapasztalatom. Csak bízz bennem, és meglátod.

Grace megrázta a fejét és visszaadta a poharat.

– Haza akarok menni. El tudsz vinni?

– Hát persze – felelte Lottie, és egy szalvétát nyújtott a lánynak. – Töröld meg az arcod, és már mehetünk is.

Grace megtörölte az arcát, felállt, és a koszos szalvétát a táskájába gyűrte.

– Szeretlek, Lottie – jelentette ki. – Örülök, hogy a bátyámmal vagy.

– Kedves tőled, hogy ezt mondod. De tudnod kell, hogy nemcsak a bátyáddal vagyok, hanem melletted is. Te is bármikor számíthatsz rám.

– De anya… Annyira fog hiányozni! Érted te ezt egyáltalán?!

– Én a férjemet veszítettem el, úgyhogy hidd el, megértem. Most menjünk innen.

– Jólesne egy kis húsos káposzta… Tudsz olyat főzni?

Lottie felnyögött. A főzés sosem tartozott az erősségei közé, és Grace nyilvánvalóan olyasmit kívánt, ami az anyja főzött neki. Valamit, ami életben tartja az emlékét.

– Melyik volt anyukád kedvenc helye?

– A Tizenkét Tekebábu pub.

– Akkor oda megyünk.

– Olyan jó vagy hozzám, Lottie – szipogott Grace. – Köszönöm.

Lottie gombócot érzett a torkában. Még a saját gyerekeivel is nehezére esett így beszélni, mihez kezd majd ezzel a félig idegen, harmincas nővel? Még nem tudta a választ, úgyhogy csak odaterelte a lányt Boydhoz, aki az ajtónál várakozott.

– Tudod, merre van?

– Igen, főnök! – kacsintott Boyd, előcsalogatva ezzel egy bágyadt mosolyt a húgából.

– Aztán irány haza! – szólt Lottie, majd Boyd fülébe súgta: – Akár veled, akár nélküled.

2. FEJEZET
Hétfő

A három hálószobás, 1950-es évekbeli, különálló családi házhoz kőlapos ösvény vezetett a gazos kerten át. Egyike volt a tíz házból álló utca lakóépületeinek, az egyformaságból az a furcsaság emelte ki, hogy betonrámpákat öntöttek a bejárati ajtóhoz vezető lépcső két oldalára. Jeff nagynénje, Patsy Cole, csupán hatvanéves volt, amikor két évvel ezelőtt itt halt meg, de ez nem aggasztotta Faye-t. Nem hitt a szellemekben, kísértetekben, lidércekben… Boldog volt. Végre volt egy hely, amelyet a magukénak nevezhettek. A felújítás után végre be is költözhetnek majd… Fehér pamutingébe törölte nyirkos kezét, és csendesen dudorászva, várakozással teli izgalommal simította meg az egyre gömbölyödő hasát.

A kulcs könnyen elfordult a zárban. Faye benyitott, és a szürke linóleumra lépett, amely még mindig őrizte Patsy kerekesszékének nyomát. Ezt le kell cserélnünk, gondolta, majd belépett a nappaliba. A pillantása az ajtóval szemben elhelyezett kandallóra esett, amelynek törött rostélyát tigriscsíkos csempe övezte, körülötte pedig kormos tapéta feketéllett. Jeff a bútorok jó részét elvitte már az újrahasznosító központba, a lomok nagy része pedig a lerakóba került. Még a jótékonysági lerakat sem vette volna be az itteni holmikat.

A szoba régi berendezéséből csak egy fotel és egy kopott, narancssárga szőnyeg maradt.

Faye megállt az ablaknál. Újra megsimította a hasát, és elmosolyodott. A saját lakásuk… Körbenézve úgy döntött, hogy az első, aminek mennie kell, az a tapéta. Foltos volt, és fakó, itt-ott kormos és szakadt, arról nem is beszélve, hogy a mintája egyenesen fojtogatóvá tette a helyiség szűkösségét. Úgy tervezték, hogy lebontják a konyha és a nappali közti falat, és egy amerikai konyhás nappalivá nyitják egybe a teret. De így, hogy a mennyezeti izzók szinte súrolták a haját, eltöprengett, vajon működni fog-e a terv.

Tényleg nagyon apró ház volt ez.

Megtöltött egy vödröt meleg vízzel, hogy fellazíthassa vele a tapétát. Eleinte óvatosan tapogatta a falat a nedves szivaccsal, mert nem akarta a vakolatot is feláztatni a tapétával együtt, de aztán a lelkesedése elragadta, és egyre nagyobb vehemenciával áztatta a csúf, koszlott tapétát. Egy óra alatt lecsupaszította a szobát, csak a kandalló körüli zegzugok maradtak hátra. Térdig gázolt már a nedves, dohos papírszalagok között, de nem érdekelte.

A kandalló körüli tapéta még könnyebben adta meg magát. Faye egész méternyi csíkokat húzott le egyben, mígnem egy furcsán meszelt foltot talált a papír alatt. A szerszámosládából előkotort egy spaklit, és megkocogtatta vele. Kongó hangot adott, mintha üreg lett volna a vakolat alatt. A fal, pár hüvelyknyivel odább, nem kongott. Faye hátrált egy lépést, és nézte a falat. A meszelés tényleg egészen más színű volt a kongó folton. Mintha… frissebb lett volna. Vajon miért? Eszébe jutott, hogy Jeff mesélte, régen egy fatüzelésű kályha volt itt a szobában, amelyet aztán a nagybátyja megszüntetett, amikor a kandallót megépíttette. Tán annak a kivezető kürtője lehet a kongó rész. Akárhogy is, a kürtőt el kellett tömni, hiszen tovább áztatta volna az amúgy is nyirkos, penészes falat. Faye nagyot sóhajtott, belegondolva, mennyi munka vár még rájuk.

Jeff-fel úgy egyeztek meg, hogy a felújítást maguk végzik, hiszen úgy olcsóbb lesz, és végül is nem hajtja őket semmi. De Faye inkább sietett volna. Elvégre szeretett volna beköltözni, mire a baba megérkezik… az pedig már kevesebb mint hat hónapnyira volt. Ha ezt a falat kiütnék itt… milyen szép alkóv lehetne ebből a zugból! Talán még polcokat is tehetnének oda. És a kandalló helyére vehetnének egy vaskályhát.

Elöntötte az izgalom.

A konyhában megtalálta Jeff nagy szerszámosládáját. Elővett egy bontókalapácsot, és visszatért a nappaliba. Most vagy soha!, gondolta, és nekiesett a falnak. Az arca minden kis redőjét sittpor fedte, szeme előtt porszemcsék táncoltak. Zihálva hátralépett. Úgy érezte, mintha már órák óta bontotta volna a falat, mégis csak egy kis rést sikerült ütnie rajta.

Ujjával benyúlt a gipszfal alá, és próbálta lefeszegetni a párnafákról. A nedves gipszlap végre engedett. Talán egy időkapszula, gondolta izgatottan Faye.

A következő pillanatban azonban mintha jeges fuvallat süvített volna át a szobán. Faye haja égnek állt, és hirtelen az a baljós érzés kerítette hatalmába, hogy soha nem lett volna szabad hozzányúlnia ehhez a falhoz.

Hogy lerázza rossz érzését, úgy döntött, a végére jár ennek. Felvette a kalapácsot, és minden erejével belevágta a falba. A gipszvakolat hatalmas törmelékfelhővel vált ketté. Faye prüszkölt, köpködött és legyezett maga körül. Remélte, hogy a belélegzett por nem okoz bajt a babájának…

Lassan leülepedett a portenger. Faye előrelépett, és hunyorogva nézett be a feltárult odúba.

Egész testében reszketett. A foga összekoccant, és a hideg futkosott a hátán.

A lyukban volt valami.

Faye levegőért kapkodva hátrált, de a falban lévő valami kiesett onnan, és a lábához gurult. Két üres szemgödör bámult fel rá.

Csak ekkor sikoltott fel.

3. FEJEZET

Felébredve Lottie örömmel látta, hogy unokája még mindig békésen szuszog mellette. Előző nap, amikor Galwayből hazatért, Louis vigasztalhatatlanul sírt Katie karjában.

– Kész vagyok tőle, anya… – nyögte Katie fáradtan. – Fogalmam sincs, mi baja!

– Biztosan jön a foga – felelte Lottie, és letette az utazótáskáját az előszobában. – Mi a baj, kincsem? – vette el a fiút Katie-től. – Hiányzott a nagyi?

Válaszul csak további bömbölést kapott.

– Már adtam neki egy kanál Panadolt, de nem használt semmit.

– Legyél vele türelmesebb – ringatta Lottie a kisfiút, és könnyed puszikat nyomott a puha hajára. – Menj, feküdj le nyugodtan. Majd én elaltatom.

– De reggel dolgozni kell menned… Nem akarom, hogy aztán engem hibáztass, ha fél éjszaka nem tudsz miatta aludni.

– Nem foglak.

Most pedig fejfájósan ébredt, és tudta, máris késésben van. Kimászott a paplan alól, gyorsan lezuhanyozott, majd farmert és egy hosszú ujjú pólót húzott. Úgy gondolta, ezzel is megspórolja a naptejet, ha netán aznapra sok szabadtéri munka adódna.

Louis mocorgott, majd ujjával a szájában a másik oldalára fordult, és aludt tovább. Lottie lábujjhegyen osont ki a szobából, hogy felébressze Katie-t. Lánya mélyen aludt; hosszú fekete haja beterítette körülötte a párnát.

– Katie – simította meg lánya vállát Lottie. – Ébresztő!

– He? Mi? Mennyi az idő?

– Korán van még, de indulnom kell, ha nem akarok elkésni.

– Mondtam, hogy engem fogsz hibáztatni.

– Egy szót sem szóltam! Louis az ágyamban alszik még. Menj, feküdj oda mellé. Jól alszik, szerintem tényleg csak a foga nő.

– Ja, ja – morgott Katie, és átcsoszogott az anyja szobájába.

Lottie Sean ajtajához lépett és bekopogott.

– Sean, iskola!

– Ja, ja – morgott az ajtó mögül Sean is, pontosan ugyanazzal a hangsúllyal, mint a nővére. – Kelek, kelek.

A harmadik ajtó előtt tétovázott. Második lánya, a tizennyolc éves Chloe kimaradt az iskolából, és vita, veszekedés, vesztegetés vagy rimánkodás sem tudta őt jobb belátásra bírni. Boyd betegsége és Sean depressziós hullámai mellett Lottie nem tudta még ezt is kezelni, hát elengedte; de következő szeptemberre a sarkára áll, és ragaszkodni fog hozzá, hogy lánya befejezze a középiskolát.

Nem kopogott hát be, csak lement a konyhába, fogott egy darab kétszersültet, és már indult is.

Remélte, hogy csendes hete lesz.

4. FEJEZET

A drónreptetés remek mókának bizonyult. A kis gép olyan sebességgel zümmögött a fejük felett, hogy a fiúk alig tudták tartani vele a lépést. És a képek, amelyeket a telefonjára sugárzott a kis kamera! Tisztábbak voltak, mint a Földközi-tenger a déli napsütésben! Igen, Jack Sheridan tudta, milyen az, hiszen előző nyáron Mallorcán nyaralt a családjával. Barátja, Gavin Robinson pedig csak Connemaráig jutott.

– Anyukád tényleg elhiszi, hogy iskolai projektmunkához kell a drón? – kérdezte Gavin.

– Naná hogy el. Anyám mindent elhisz. A tiéd nem?

– Viccelsz? Többet vallatnak, mint egy sorozatgyilkost.

Jack nevetett.

– Amíg nem mondod el, mit csinálunk suli előtt, nem lesz semmi baj.

– Jövő hónapban tizenkettő leszek – mondta Gavin –, én is egy ilyet kérek szülinapomra!

A vasúti sínek felett átívelő hídon álltak. Jack lenézett a völgyben elterülő városkára. A templom tornyai úgy emelkedtek ki az alacsony épületek közül, mint az őrtornyok, amelyek titkos szörnyetegek fenyegetésétől óvják a várost.

Jack sok történetet hallott szörnyetegekről, és ezerszer hallotta már azt is, hogy idegenekkel tilos szóba állnia. Minek nézték, ötévesnek? Szörnyetegek csak a mesékben léteznek.

A nap egyre feljebb és feljebb emelkedett az égbolton, és a fiúk már most tudták, hogy újabb tikkasztó kora nyári nap elé néznek. Jack le is vette az egyenzakóját, és a hátizsákjába gyömöszölte, amelyet aztán a vállára kapott.

– A csatornához menjünk, vagy maradjunk a síneknél? – fordult Gavinhez.

Gavin akkor már ereszkedett is le a hídról a töltésre vezető meredek betonlépcsőn.

– A csatornánál nemrég voltunk… azt hittem, ma direkt a sínekhez jöttünk.

– Ja, de nem akarom, hogy a következő vonat elgyalulja szegény Jedit. – A drón elnevezésének jogáért nagy verseny folyt Jack baráti körében, bár most, ahogy belegondolt, aligha lehetett igazi verseny, hiszen nem volt semmi jutalma, és a végén mégiscsak ő dönt a névről.

– A korai vonat már rég elment – legyintett Gavin –, a következő meg csak egy óra múlva jön! Gyere már!

Jack követte a barátját. Be kellett látnia, hogy tizenegy évesen Gavin meglepően felnőttesen tud viselkedni. Ez bosszantotta. Gondolt már rá, hogy másik legjobb barátot keres, de kapóra jött neki, hogy Gavin nagyon gyakran tudott olyasmit, amit ő nem, mint például most a vonatmenetrendet…

Ellenőrizte a gép kameráját, a telefonjában a memóriakártyát, állítgatott valamit a távirányítón, majd útjára bocsátotta Jedit a sínek között.

– Ne vidd túl azon a kanyaron! – kiabálta Gavin. – Állj már le, te tök! Sose fogjuk megtalálni!

– Nézem a telefonon, te hülye – kiabált vissza Jack, és fél szemmel maga elé nézve, fél szemmel a telefont figyelve szaladt a drón után. Jedi éppen végigsöpört egy szederbokor tetején, majd eltűnt szem elől.

Mire Gavin utolérte, Jack már sétára lassított, ügyelve arra, hogy a sínpárnak még a közelébe se menjen. Bármilyen valószínűtlen volt is, előfordulhat, hogy Gavin rosszul tudja a menetrendet. Jack pedig nyilvánvalóan nem kívánta, hogy darált húst csináljon belőle a Ragmullin–Dublin ingázó.

– Az meg mi? – mutatott Gavin egy foltra a telefon képernyőjén.

– Mi micsoda?

– Fordítsd vissza… láttam valamit a sínek között.

Jack gyanakodva figyelte barátját, akinek szeme cikázva követte a felvételt.

– Azt hiszem, láttam valamit a talpfák között – ismételte Gavin megrettenten. – Veszed?

– Persze hogy veszem – vágott vissza bosszúsan Jack, és visszafordította a drónt.

– Hozd még… Vegyed tovább…

– Nem vagyok hülye!

– Jack – vinnyogta Gavin, egyre reszketőbb hangon. – Mi az ott a sínen?

Jacknek fogalma sem volt róla, de úgy festett, mint azok a bizonyos szörnyek a képzeletében.

– Olyan, mint egy zombi! Vagy valami Pókembernek való szörny!

– Olyan, mint egy fej nélküli hulla – jelentette ki Gavin komolyan.

Jack ráközelített a képre, és közelebb kormányozta a drónt a folthoz.

Amit találtak, attól Gavin végighányta az egyenruháját.

5. FEJEZET

Faye lassan lecsillapodott annyira, hogy előkeresse a telefonját és felhívja Jeffet. A férfi tizenöt percen belül ott termett mellette.

– Jézusom, már azt hittem, meggyilkoltak valakit – huppant le Jeff a néhai nagynénje kellemetlen szagú foteljába.

– Ne vicceld el, Jeff… Halálra rémített ez az… ez az izé. – Faye izzadt, malterporos homlokát törölgette. – Mondd, hogy nem igazi…

– Ugyan, műanyag! Biztosan csak valami vicc.

– De isten tudja, mióta volt a falban! Miért tenne bárki egy műanyag koponyát a falba?

– Hát, mégis megtette – ült le Jeff a barátnője mellé a földre. – Különben is, miért bontottad ki a falat?

– A tapétát vakartam, és láttam, hogy más ott a vakolat.

– Hogyhogy… más? – kérdezte Jeff kimérten, Faye szerint gúnyos éllel. Faye próbált uralkodni magán. Barátja szögletes állkapcsát, sima arcát tanulmányozta; kék szemében a fénypöttyöket. Közel akarta vonni magához a férfit, hogy arcát a puha ing redői közé temethesse, de csak nézte, ahogy törökülésben, mint egy szerzetes, gubbaszt a lábánál. Jeff huszonkilenc éves volt, ő huszonöt, és őrülten szerelmes.

– Ott frissebb volt a vakolat – mutatott a falra. – És olyan tompán kongott.

– Szóval egyértelmű volt, hogy nekimész azzal a bazi nagy bontókalapáccsal.

Faye rezignáltan vállat vont.

– Sajnálom. Azt hittem, valami kis alkóv lett befalazva, amit bepolcozhatnánk, vagy ilyesmi. – A hangja még reszketeg volt, de lassan-lassan visszanyerte régi erejét a sikítás után. – Néhány olcsó polcot. Tudom, hogy nem szeretnél pazarolni.

– Akkor sem lett volna szabad egyedül nekiállnod… A szomszédok nem jöttek át, hogy mi ez a lárma?

Faye a fejét rázta.

– Nem. Gondolom, dolgoznak.

– Biztosan. – Jeff felkelt, szemügyre vette a szétvert gipszkarton mögötti lyukat, majd odalépett a koponyához és azt méregette. A cipője orrával meg is böködte. – Szerintem kamu – jelentette ki végül.

– Akkor nagyon is igazinak tűnt! Azt hittem, a szívem kiugrik a helyéről, amikor megláttam.

Jeff nyújtózott egyet, majd fel-alá kezdett járkálni.

– El akarsz menni orvoshoz?

– Nem, miért kéne?

– A baba miatt. Nagy sokk ért, és…

– Jeff, a baba jól van. És nekem sincs semmi bajom. – Faye eltöprengett, vajon képes lesz-e kiverni a fejéből valaha is ezt a napot, a reggeli jelenetet. – Talán fel kellene hívnunk a rendőrséget.

Jeff megtorpant.

– Krisztusom, dehogy! Micsoda balhé lenne! – nevetett kényszeredetten, majd elkomolyodott, és Faye szemébe nézett. – Nem igazi. Biztosan valami buta halloweeni vicc, ami itt maradt valahonnan. Ne vesztegessük vele a rendőrség idejét.

– De ki tette oda, és miért? Te tudtad, hogy volt ott egy lyuk?

Jeff hátrált egy lépést, és csípőre tette a kezét.

– Nem, nem tudtam. Lehet, hogy még azelőttről van, hogy a nagynéném és nagybátyám megvette a házat… Csak azt tudom, hogy egy régi kazán vagy kályha volt itt, mielőtt a kandallót beépítették.

– Utána tudnál járni?

– Minek?

Faye sóhajtott. Jeff szándékosan értetlenkedett.

– Annak, hogy mikor falazták be ezt a lyukat, és hogy került oda ez a koponya!

– És kitől kérdezzem meg? Anya, apa, Noel bácsi, mind meghaltak már évekkel ezelőtt… És már Patsy néni is halott.

– Csak tudja valaki!

– A családból csak én maradtam! Te pedig verd ki a fejedből ezt az egészet! Kidobom a szemétbe, és vége! Gyere, nyugodj meg. Elviszlek abba a francia kávézóba a városban. Iszunk egy kapucsínót, kapsz egy friss, ropogós croissant-t, és minden rendben lesz.

Faye ingerülten pattant fel.

– Érdekel is most engem a croissant! Valakinek a koponyája hever a nappalink padlóján!

Nem akarta felemelni a hangját, de valahogy testének minden sejtje azt ordította, hogy valami eredendően gonosz dologba botlottak, amit nem szabad alábecsülni. Köhögni kezdett, kaparta a torkát a por. Könny szökött a szemébe, és ájulás kerülgette. Jeff gyorsan odaugrott, hogy támogassa.

– Ne légy ilyen drámai. Nézz rám… Felejtsük el. Tényleg.

Faye a falnak dőlve, dermedten nézte, ahogy Jeff lehajol, és felveszi a koponyát.

– Hol vannak a szemeteszsákok? – Ahogy megfordult, ujjai a szemgödörbe mélyedtek, ami ártatlan mozdulat lehetett volna, ha a koponya csakugyan nem valódi, de így, hogy még mindig voltak kétségek efelől, szörnyen groteszkül festett.

– Nem hiszem, hogy…

– Egek, Faye, hagyd már abba! – Jeff sóhajtott. – Ne haragudj. Nem akartam kiabálni. Engem is megrázott ez az egész. Maradj csak. Megkeresem a zsákokat.

Kezében a koponyával kimasírozott a szobából, majd Faye hallotta, ahogy a konyhai fiókokat húzogatja.

Kinézett az ablakon. Odakinn kocsik álltak, a járdán két kamasz kergette egymást nevetve. Biztosan lógnak a suliból, gondolta. Egy madár repült a cseresznyefára, és csivitelni kezdett.

Faye minden figyelmét a madárdalra irányította, remélve, hogy az elfeledteti vele ezt a délelőttöt.

Akkor érezte meg először. Pillekönnyű kis mozdulat, mintha csak egy lepke szárnya rebbent volna meg a bensőjében. Egy kis élet, amelyet ő és Jeff teremtettek.

Mégis, most először fordult elő, hogy nem töltötte el örömmel ez a gondolat.