A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Bohumil Hrabal: MORYTÁTY A LEGENDY

Copyright © 1968, Bohumil Hrabal Estate, Zürich, Switzerland

Hungarian translation ©
Hosszú Ferenc jogutóda, 2025

Körtvélyessy Klára jogutódai, 2025

Varga György, 1989, 2025

V. Detre Zsuzsa, 1989, 2025

[BE]KÖSZÖNTŐ

Varga György előszava az 1992-es kiadáshoz

Ülök az Arany Tigrisben, eljátszadozom a söralátéttel, és újra és megint képtelen vagyok betelni az emblémával: két fekete tigris forog az ujjaim között, és ahogy a többiek, én is szamárfület csinálok a számlára, először egyet, aztán még egyet, majd a harmadik sör után egy harmadikat is, aztán a negyediket. Olykor, ha az első sörömet Bohouš hozza ki, fehér pincérkabátjából előhúzza a kis fehér papírcsíkot, s mosolyogva már nekem is előre szamárfület hajt rá, ülök a társaságban, és nézem őket… Itt isszák együtt keddenként az utánozhatatlanul csapolt pilsenit, itt merülnek alá a hátsó kisterem emberszagú zajába, egymás történeteibe és elmélkedéseibe. Négy-öt körül kezd szállingózni a társaság. Sokszor elsőként Milan Hübl érkezik, az egykori politikus, aki ma is szenvedélyes vitákat folytat múltról, jelenről, jövőről, teszi ezt különös kedvvel, ha csehül jól beszélő magyar ismerősét is felpaprikázhatja… Egy kis monarchiázás, egy kis kisebbségi kérdés, egy kis magyarreform-feszegetés, így megy ez néha órákig, míg meg nem érkeznek a többiek… Aztán megjön Ruis úr, a Dvořák-vonósnégyes tagja, néha Karel Srp is benéz, vagy Ivo Krobot, ők ketten általában csak azért, mert Hrabalt keresik. E kedd délutánokon rendszeresen letelepszik a nem túl nagy asztal mellé Hronek úr is, a kiváló nyelvész, a beszélt cseh nyelv jó ismerője, meg kollégája, a nem kevésbé kitűnő ember és nyelvész, Čermák úr is… Ha éppen Prágában járnak, betérnek Hrabal külföldi fordítói is, meg a szlavisták, tán leggyakrabban épp a japán Eicsi professzor, biztos azért, mert ő él legközelebb Prágához. Láttam itt már Susanna Rothot is, aki Hrabal talán legjobb ismerője a világon. Ő svájci, de „Európában” él, mindig máshol, csak egy fix pontja van: Prága, ide, ha csak teheti, mindig eljön…

Ülök az Arany Tigrisben, eljátszadozom a söralátéttel, és újra és megint képtelen vagyok betelni az emblémával… Körbejár tekintetem a kopott faburkolaton, a szomszéd asztaltársaságot is kihallgatom egy kicsit, kedden mindig focisták ülnek a hátsó terem nagyobbik asztalánál, a Slávia, ha jól tudom, isszák az aranyló, tejszínhabszerű habbal koronázott csodasört, eszik a forró rántott húst, egyiket a másik után, egyszer egy héten (?) kirúgnak a hámból, de most is csak a foci, az edzők, a pénz, a pletykák saját berkeikből, ami igazán mulattatja őket. Kinézek a hosszúkás nagyterem füstös levegőjébe, ott is van néhány ismerős arc, de nem tudom már, ki kicsoda, hol találkoztunk, a hosszú asztalok mentén mindenki felszabadultan beszél, az emberek itt mintha megváltoznának, egyszerre csak társaságok alakulnak ki, mindenki elmondja, ami a lelkét nyomja, olyan ez a zsúfolt terem, mint egy nagy, tömeges pszichoanalízis, felváltva kúrálják egymást a vadidegenek is… Néha betéved egy-egy külföldi, de nekik már nem jut hely… A pult mögül a csapos úgy néz szét a zsúfolt teremben, mint valami fejedelem, arcán alig észrevehető, elégedett mosoly… A füstös térben kocsmai történetek lebegnek, keresztezik, átfedik egymást, majd így, összegabalyodva csapódnak le a hallgató tudatában, aki aztán viszi tovább magában, ki haza, ki egy másik kocsmába, ahol újabb barátok várnak rá…

Ülök az Arany Tigrisben, eljátszadozom a söralátéttel, és újra és megint képtelen vagyok betelni az emblémával… Körbejár a tekintetem a kopott, hátak csiszolta faburkolaton, és újra megnyugszik az asztalnál ülők arcán… Hübl okos szeme villan rám vastag szemüvege mögül: na, mi lesz, hol az a civakodás… Közben megjött Marysko úr is, a költő, angyali kék szemét látom meg először a bajuszkás öregúrnak, azt hinnéd, a világ legártatlanabb lénye, de amint megszólal, tudod: egy nagy imposztor, egy ős-eredeti dadaista ül szemben veled. És itt van már a doktor úr is, Hrabal, elnézem ezt a kopasz, ráncos arcú embert, hallgatom pösze beszédét – elöl már jó pár foga hiányzik – teátrálisan rágyújt, egészen abszurd módon, hihetetlen mélységekbe szívja le a füstöt, azt hiszed, a nagy író arca mindjárt behorpad az erőlködéstől…

Többnyire fülel, figyel, les, lehallgat, fölvesz mindent tudata magnetofonjára, és a láthatatlan archívumból bármikor előveheti a felvételeket, és felhasználhatja, de nem ellened, hanem érted, hogy apró részletként épüljön bele egy nagyobb szövegfolyamba. Néha szót váltunk, fordításról, mit kellene kiadni, és hogyan, mi érdekli a magyar olvasót, mi miért lefordíthatatlan… Örkényt, Kosztolányit, Mészölyt, de főleg Pilinszkyt emlegeti. Bólogatunk, nincs vita.

Ülök az Arany Tigrisben, eljátszadozom a söralátéttel, és újra és megint képtelen vagyok betelni az emblémával… Elnézem ezt a ráncos, már öreg arcot, széles mozdulatait, gesztikulál, pontosan úgy, mint a dunaszerdahelyi Hrapka Tibor fotóján, tekintetében még mindig egy kisgyerek kíváncsisága, egy kamasz hamiskássága… Nem is szeméből, inkább ráncaiból, gesztusaiból olvasható ki a sokatpróbáltság önként vállalt osztályrésze, okossága inkább figyelésében, mintsem beszédében érezhető, nem is ő a legnagyobb dumás az asztalnál, nem is itt szólal meg igazán, hanem majd otthon vagy Kerskóban, ha leül a géphez, és föltartóztathatatlanul írni kezd, ömlik belőle a szó, hogy aztán okos kézzel és jó érzéssel vágja össze a szöveget egy nagyobb vagy egészen más összefüggés felé mutatva…

Ülök az Arany Tigrisben, eljátszadozom a söralátéttel, és újra és megint képtelen vagyok betelni az emblémával… Elnézem ráncos arcát, fölötte ott lóg az elmaradhatatlan bevásárlószatyor, és arra gondolok, hogy már ötven éve ír, ötven éve már, hogy titkos lehallgatásait csodálatos, új minőséggé gyúrja át… Szinte látom magam előtt a huszonegynéhány éves ifjút, aki épp 1948-ban szerette volna első kötetét Nymburkban, a helyi kiadónál megjelentetni… A kiadót államosították, a könyv, az Elveszett utcácska sosem jelent meg… Aztán a kladnói kohóba önként munkára jelentkező, még szinte friss diplomás jogi doktort látom ráncai mögött, Jiří Menzel nálunk még soha nem vetített filmjének, a Pacsirták cérnaszálon-nak a képei közé keveredve: ócskavashegyek között jogi és filozófiai doktorok elmélkednek, agitátorok lelkesednek, smasszerek és rabnők jönnek-mennek… Ekkor születnek nálunk leginkább ismert elbeszélései, amiket többnyire a hatvanas évek cseh újjászületésének tulajdonítunk, valamiféle felszabadultság érzetének… Pedig az ötvenes éveknek, „minden érték újraértékelésének”, egy nagy sokknak a szülöttei ezek az írások. (Magyarul, egybegyűjtve, Tükrök árulása címen olvashatók ezek a hatvanas években megjelent és megfésült, itt-ott meghúzott szövegek.) Aztán a papírhulladék-begyűjtő Bosch-szerű képe jelenik meg háttérként, a prés teknőjének szélén Haňta, ez a nagyon is valóságos figura ül, ráncos álarca mögül talán maga Hrabal is őt figyeli túlságosan zajos magányában, és újra együtt látjuk a szörnyű álmot, értékrendünk összeomlását, minden európaiság pusztulását, a steril, ugyanakkor műveletlenül lumpen könyvbelezés fölülkerekedését… És tovább peregnek a képek… A remény, hogy az ötvenes évek vége felé talán már megjelenhet egy elbeszéléskötet… és a papírbálázó Hrabal csalódottsága, mert ötvennyolc után, a Gyávák (Škvorecký kitűnő regénye) kavarta kultúrpolitikai szemétdomb-homokvihar újra a jövő homályába tolja a „kiadott” íróvá válás pillanatát… És aztán a boldogult Eliška asszonyt figyelem, ahogy a Gyöngyök a mélyben szerzői példányait viszi férjének a Spálená utcai papírbegyűjtőbe… 1963-at írunk, ekkor Hrabal már ráncos, majd’ ötvenéves…

Ülök az Arany Tigrisben, eljátszadozom a söralátéttel, és újra és megint képtelen vagyok betelni az emblémával… Néhány évvel később, 1968… Újra látom a ráncos arc mögött, hogyan járja a várost Heinrich Böll-lel… Majd újabb csönd, két bezúzott kötet, hétévnyi látszólagos hallgatás… Sok minden születik ebben a csöndben: egy regény, az Őfelsége pincére voltam, a Túlságosan zajos magány, a sörgyári trilógia… 1975 a kompromisszum éve, újra jelennek meg könyvei… A nyolcvanas évek elején kezdi meg eddigi legnagyobb vállalkozását, önéletrajzi trilógiáját, amit azóta be is fejezett…

Ülök az íróasztalomnál, ujjaim öreg Royalom billentyűin pihennek, elnézem Hrapka Tibor portréját, Hrabal ráncos arca, okos, ravaszkás tekintete néz rám, a kép mellett ennek a kötetnek a tartalomjegyzéke hever… Csupa olyan elbeszélés, ami eddig nem jelent meg könyvben magyarul, csak egy kis részük folyóiratokban. Elég tarka a kép: a Legenda Káinról a legkorábbi, de talán a legelvontabb is egyben. Nem véletlen, a huszonöt éves Hrabal ekkor még nem a kocsmai történet spontán, ám mégis előre gyártott elemeiből építkezik. Egyes szövegek olvasóinak hatvanas évekbeli reakcióiból adnak ízelítőt… de már ez is a múlté. A többi az a hetvenes évek: a kerskói történetek, a csodálatosan lírai Beatrice, no meg számos önvallomásának egyik legismertebbike, Az önvilágámító tanonc kalauza, ez a sajátos ars poetica. Nézem a címeket, és próbálok a fényképen át Hrabal szemébe nézni – vajon elégedett lenne-e ezzel a kötettel? Bizonyára nem teljes a kép, Hrabal-adósságunk is marad még bőven. És remélem, egyre több „adósságunk” lesz, mert egyre többet ír majd…

Köszöntse ez a könyv is a hetvenöt éves szerzőt. Éljen soká!

VARGA GYÖRGY

VÉRES TÖRTÉNET, AMIT AZ OLVASÓK ÍRTAK

Hrabal úr, higgye el, amióta olvastam a könyveit, nincs egy perc nyugtom, szüntelenül üldöz és gyötör az a kimondhatatlan szépség, törékenység, kópéság, fájdalom, bölcsesség, a fenébe is, maga egy szent. Ez a disznó gondosan kiválogatja azokat a helyzeteket, ahol perverz nemisége érvényesülhet. Amióta olvastam az írásait, nincs egy perc nyugtom, nem tudok szabadulni a rémes gondolattól, hogy micsoda rombolást okoz ezzel felnövekvő ifjúságunk soraiban…

A közeli építőipari szakközépiskola egyik tanárának hittem Önt. Találgattam, milyen tárgyat taníthat. Ami igazán rokonszenves, tehát szép Önön, az a veronikakék, kíváncsi, fakulni nem akaró szeme. Ugye tudja, a veronika egy aprócska virág, kövek hasadékaiban nő, és kék szirmait fehér erek hálózzák.

Te undorító alak, te pubertáshajlamokkal kérkedő szenilis trotty, te szemérmetlen disznó, a dutyiban a helyed, az erkölcsrendészetnek kéne kezelésbe vennie, rács mögé vagy a diliházba kéne dugni téged.

Itt van előttem az Önnel készített interjú, az összes könyve, az újságképe, ráncok roppant kereszteződésével a homlokán, ezeken a ráncokon roboghatnának a szigorúan ellenőrzött vonatok a Pepin bácsik birodalmába, a totális megértés birodalmába.

Maga úgy néz ki, mint valami öreg fater, aki unalmában az orrát túrja, és én dühöngök, hogy pont maga képviseli a brünnieket. Azért megírom én magának szemtől szembe, nem kecmecelek, hogy szégyellheti magát, telhetetlen vén sörissza.

Mintha áttetsző, kristálytiszta vizet kortyoltam volna. Ujjongtam olvasás közben. Már rég nem éreztem a szívem táján ilyen melegséget… Látja, az ember valahol belül mégiscsak jó, és az olyan művek, mint az Önvilágámítók, éppen azokat a legfinomabb húrokat rezegtetik meg, amelyekből a legeszményibb hangszer, az emberi lélek van szőve.

És az a gusztustalan szimbolikus kép az Önvilágámítók-ban? Mi az, hogy önvilágámító, te marha! Hát azt hiszed, senki sem jön rá, hogy az a kunkorodó nyakú gitár nem más, mint a női ölből kicsusszanó hímvessző? Kívánom neked, hogy valamelyik író-olvasó találkozón rendes fiatalokkal kerülj szembe, főleg lányokkal, szétszaggatnának dühükben, hogy hogyan írsz arról a legszentebbről, amije csak lehet egy lánynak.

Hrabal úr, életemben először írok szerzőnek. Tegnap este, amikor végére értem a Papa, te megőrültél című könyvnek, arra gondoltam, hogy írok Saroyannak, de hát hol keressem a nagyvilágban. Maga közelebb van…

Hát azt tudják-e, hogyan lesz valakiből író? Ha nem tudják, elárulja Önöknek Hrabal úr: „Jugoszláviába utaztam a tengerhez, hű, micsoda szélvihar volt ott, micsoda tombolása a természetnek! És amikor egy ilyen fergeteg nekifeszül a férfi sliccének, hát kezd író lenni.” E szerint a recept szerint nem nehéz íróvá válni.

Ami pedig a kompozíciós módszerét illeti, nem győztem álmélkodni, milyen biztosan mozog ezen az ingoványos talajon. Bravó, miért ne, és még egyszer bravó! No és az arckifejezéséből rögtön nyilvánvaló volt nekem, hogy tökéletes összhangban van az Ön kompozíciós módszerével.

A te bűnöd, hogy a tizenhárom-tizenöt éves fiatalok ott kurválkodnak dolgozó szüleik lakásában. Hogy számolsz el a lelkiismereteddel?

Nálunk az iskolában csehórán meg szünetben is gyakran az Ön könyveiről folyik a vita. Hányszor van, hogy hallunk egy kifejezést, egy szót, amely valamelyik történetét idézi, elég annyit mondani, Hrabal, és máris mindenki dől a nevetéstől.

Valaki glóriát vont a feje köré, s most másról sem hallani, mint hogy micsoda remek író stb. Pedig közönséges gazember, gauner, az is lehet, hogy homokos vagy impotens. Hiszen bármelyik ún. népi kifejezéséért be lehetne perelni, ideggyógyászati kivizsgáláson vagy az erkölcsrendészeten volna a helye.

Nem akarok összehasonlításokat tenni, de maga tényleg a Vančurák, a Ladislav Klímák, a Hašekek, a Kubínok családjából való. A szókincse csodálatos, költői, cseppet sem émelyítő vagy könnyfacsaró, hanem vérbő, elemi erejű. És még valami: maga állítólag kereskedelmi utazó volt. Valaha én is ügynökösködtem, fésűben, zsilettpengében, csillagszóróban, légyfogóban és más rövidáruban utaztam.

Te mocskos disznó, akit manapság mindenki az egekig magasztal, mikor hagysz fel végre azzal, hogy gusztustalan perverzitásoddal mérgezd az emberek lelkét? Mennyi pénzt vertetek el a „kritikusaiddal” és a recenzistáiddal a bordélyokban, hogy így agyba-főbe dicsérnek?

Mint bizonyára tudja, minden év március huszonnyolcadikán nemcsak pedagógusnap van, hanem az Ön születésnapja is. Szörnyen örülnék, Hrabal úr, ha megírná nekem, hogy volna-e kedve májusban író-olvasó találkozóra jönni hozzánk, rengeteg csinos lány van itt, és mindegyik isteníti Önt, még a csehtanárnőnk is, aki egészen fiatal.

Elegünk van Hrabalból! – ez a tisztességes emberek jelszava. Ne hidd, hogy dicsőséged az égig nő. Te szarházi! Te göndör disznó! Az ördög vigyen!

Éppen most fúródott be milliónyi és milliónyi kis horog a csontvelőmbe. Beleakaszkodnak és húzzák-cibálják, mint horgász a botot. Tébolyítóan fáj. De ha valaki, mint Ön is, felém int, hát mégiscsak könnyebben viselem a fájdalmat, merthogy van, aki együttérez velem. És ennek az ismeretlenekkel való együttérzésnek a fejében Ön mindenben sikereket ér majd el.

Sajnálom, hogy nincs időm. Nagy élvezettel köpnék bele este abba az undorító pofádba, te ifjúságunk megrontója.

Hrabal úr, könyvével ma visszaadta az életkedvemet, amelynek létezésében már nem hittem. Felrázott álmos, tompult rezignáltságomból, valamiféle tinktúrát, elixírt csöpögtetett belém.

Megfordultam néhányszor az SPL-ben, azaz a diliházban, tényleg voltam ott, de nem mint beteg, hanem mint fogorvos. Egy alkalommal az egyik páciens a váróban felejtette a jegyzetfüzetét, és mivel nem tudtuk, kié a füzet, hát megtartottam magamnak. Most, hogy elolvastam a Táncórák-at, borzasztóan sajnálom, hogy ezt az irodalmi műremeket nem adtam át valamelyik kiadónak. Micsoda mérhetetlen veszteség érte a cseh és talán a világirodalmat is, amikor ezt a füzetet a papírkosárba dobtam…

A humornak jó néhány fajtája van, nyílvesszői az ember belsejébe hatolnak. Mindegyik másképp. Hrabal elvtárs nyílvesszője ezüstösen cseng, és a szúrás helyére balzsamot csöpögtet.

Megérdemelnéd, hogy a vasutasok bepereljenek vagy megkövezzenek, te vadbarom, mert szerinted, ugye, a vasútnál mást sem csináltak, csak „keféltek” az állomásfőnök úr kanapéján.

Nagyra értékelem az Ön témáit, gondolatait, mélységüket és a belőlük áradó melegséget, az Ön elbeszélő tehetségét, és mindazt, ami a könyveit oly megkapóvá teszi. Mintha simogatnák az embert.

Teljesen kiborulok, amikor a kávéházban vagy a villamoson azt hallom: „Na, mit szólsz Ferlinghettihez? – Marha klassz.” Ettől a „marha klassz”-tól készülök ki a leginkább. Azért írok Magának, mert Maga korántsem „marha klassz”. Maga kész provokáció. Nem hagyja aludni az embert, szüntelen olvasásra ingerli, és elrabolja az idejét.

Mit gondoljunk erről mi, nevelők, apák és családfők, akiknek serdülő gyermekei épp a legkényesebb életkorban, a pubertásban vannak? Például hogy magyarázzam meg a tizenhat éves fiamnak, hogy mi az a „pinácska”?

Csak maradjon meg bokszolónak, fehér bombázónak, keményöklű bunyósnak, célozza meg egyenest az államat, a solar plexust, és én cserébe ígérem, hogy edzeni fogok, a végsőkig ki akarok tartani a ringben maga ellen, technikai knock outban ne reménykedjék, a kilencnél mindig felállok, és tovább verekszem, én drága ellenfelem.

Néhány kritika és kritikus szerint ez a disznó Hrabal úgymond Neruda és más klasszikusaink folytatója!!! Borzalom!!! Hogy lehet ezt az alakot akárcsak egy lapon említeni Nerudával! Hašek a több száz oldalas Švejkjében nem írt le annyi malacságot, mint ez a szexuálpatológiai eset.

Ha nekünk, cseheknek van valami különlegesen rokonszenves tulajdonságunk, ami egyedülállóvá, utánozhatatlanná, százszázalékosan csehhé tesz minket, Hrabal úr, akkor az pontosan az „önvilágámítás”, az a képességünk, hogy emberien szószátyárak legyünk, hogy önmagunkat és másokat is beleszőjük a kivételes és csodálatos szavak és tettek hálójába.

P. S. / A régi indusok jól mondták a védákban: „Tat twam asi!” Ami azt jelenti: „Ez vagy te!” Ez a portré tehát nemcsak az én arcképem, de minden olvasómé, minden emberé. Lao Ce írta a Tao Te King-ben ötszáz évvel Krisztus előtt: „Ismerni önnön fehérségét és vállalni önnön feketeségét, ez a példakép a mennyek alatt. Ismerni önnön dicsőségét és vállalni önnön gyalázatát, az ilyen ember a mennyek tartóoszlopa.” Egy perzsa király, akit udvari költője dicsőítő versében a naphoz hasonlított, szóval ez a perzsa király a vers hallatán megjegyezte: lasanoforos-om cáfolja ezt. A lasanoforos perzsául éjjeliedényt jelent. A régiek tehát jól tudták, hogy minden ember portréját dicsőségének és gyalázatának dialektikus egysége alkotja. Mi, a huszadik század gyermekei hajlamosak vagyunk rá, hogy magunkban csak a dicsőséget, másokban viszont csak a gyalázatot lássuk. Márpedig ez a káosz kezdete. Ez a szembesítés nem más, mint a régiek bölcsességének a dicsérete és a kortársak ostobaságának a bírálata, hacsak nem okosodnak meg, és nem térnek vissza az ember dialektikus portréjához, mint minden dolgok egyedüli mércéjéhez.

V. DETRE ZSUZSA FORDÍTÁSA

Tartalom

[Be]köszöntő / VARGA GYÖRGY

Véres történet, amit az olvasók írtak
MORYTÁT, KTERÝ NAPSALI ČTENÁŘI / V. DETRE ZSUZSA

Legenda Káinról
LEGENDA O KAINOVI / VARGA GYÖRGY

Véres történet Anežka Hrůzová meggyilkolásáról
MORYTÁT O ZAVRAŽDĚNÍ ANEŽKY HRŮZOVÉ / V. DETRE ZSUZSA

Metek úr
PAN METEK / V. DETRE ZSUZSA

A kiskertben
NA ZAHRÁDCE / V. DETRE ZSUZSA

Nyulak a zongorában
KRÁLÍČCI V KŘÍDLE / HOSSZÚ FERENC

Hóvirágünnep
SLAVNOST SNĚŽENEK / V. DETRE ZSUZSA

A lakoma
HOSTINA / V. DETRE ZSUZSA

Iontek úr
PAN IONTEK / HOSSZÚ FERENC

Beatrice
BEATRICE / V. DETRE ZSUZSA

Variációk egy csoda szép kisasszonyra
VARIACE PRO KRÁSNOU SLEČNU / KÖRTVÉLYESSY KLÁRA

Az önvilágámító tanonc kalauza
RUKOVĚŤ PÁBITELSKÉHO UČNĚ / VARGA GYÖRGY

Élet szmoking nélkül
ŽIVOT BEZ SMOKINGU / KÖRTVÉLYESSY KLÁRA

Isten báránykái
BOŽSKÉ DĚTI / VARGA GYÖRGY

Véres történet a nyilvános kivégzésről
MORYTÁT O VEŘEJNÉ POPRAVĚ / V. DETRE ZSUZSA

A SZERZŐTŐL AZ EURÓPA KÖNYVKIADÓNÁL MEGJELENT:

Adagio lamentoso

Bambini di Praga 1947

Díszgyász

Egy osztályismétlő emlékezései

Én és a macskáim

Foghíjak

Gyöngéd barbárok

Harlekin milliói

Macska-maszkabál, avagy gyónás feloldozás nélkül

Őfelsége pincére voltam

Sörgyári capriccio

Szigorúan ellenőrzött vonatok

Táncórák idősebbeknek és haladóknak

Túlságosan zajos magány

Tükrök árulása

A városka, ahol megállt az idő

Vita nuova

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Bíró Péter

Kézirat-előkészítő Füredi Erzsébet

Korrektor Hajdú Lívia

Tördelőszerkesztő Pyber Anita

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 615 106 114 5

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Caladea – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License