KEN FOLLETT

KÖNYÖRTELENÜL

A mű eredeti címe: Triple

A borítót tervezte: Malum Stúdió, Szabó Márton

Műszaki szerkesztő: Haiman Ágnes

Copyright © by Ken Follett

Hungarian translation © Ladányi Katalin, 1991,2002, 2008

Hungarian edition © GABO Kiadó

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-689-782-6

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Irodalmi vezető: Rózsa Judit

Az EPUB konverziót Kühne Andrea készítette

Al Zuckermannak

Tisztában kell lennünk azzal a ténnyel, hogy a maghasadás elvén alapuló bármiféle bomba előállításának egyetlen igazán bonyolult fázisa a megfelelő hasadóanyag-készletek megszerzése; magának a bombának a megszerkesztése ehhez képest viszonylag egyszerű feladat…

Encyclopedia Americana

ELŐSZÓ

Egy, mindössze egyetlenegy alkalommal valamennyien együtt voltak.

Hosszú évekkel azelőtt, hogy mindez megtörtént, még fiatalkorukban találkoztak; de ez a találkozás messze előrevetette árnyékát az elkövetkező évtizedekre.

Hogy pontosak legyünk, 1947 novemberének első vasárnapja volt, amikor mindegyik szereplő találkozott az összes többivel – vagyis valójában néhány pillanatra valamennyien ugyanabban a szobában tartózkodtak. Akadt közöttük olyan, aki azonnal elfelejtette az ott látott arcokat és a formális bemutatkozás közben eldünnyögött neveket. Volt olyan is, akinek az egész nap mindenestül kihullott az emlékezetéből, majd amikor huszonegy évvel később mindez oly fontossá vált, úgy kellett tennie, mintha mindenre emlékezne, és az elsárgult fényképeket nézegetve fontoskodó arccal kellett elmormolnia: – Ó, igen, hát persze!

Ez a hajdani találkozás csak véletlen volt, de nem afféle megdöbbentő véletlen. Ezek a jórészt fiatal és tehetséges emberek arra születtek, hogy hatalmuk legyen, döntéseket hozzanak, és változásokat vigyenek véghez; mindegyikük a maga sajátos módján, a saját hazájában. Az efféle emberek ifjúkorukban gyakran találkoznak olyan helyeken, mint az oxfordi egyetem. Azonkívül, amikor mindez megtörtént, azokat is beszippantották az események, akiknek kezdetben semmi közük nem volt az egészhez, méghozzá egyszerűen azért, mert találkoztak a többiekkel Oxfordban.

Ám akkoriban nem lehetett tudni, hogy ez történelmi találkozás volt – csak egy sherryparti a sok közül, egy olyan helyen, ahol túl sok a sherryparti (és az egyetemisták bizonyára azt is hozzátennék, hogy elég kevés a sherry). Eseménytelen esemény volt. Illetve csaknem eseménytelen.

Al Cortone kopogott, és a hallban álldogálva arra várt, hogy egy halott nyisson ajtót.

Gyanúja, hogy barátja meghalt, az elmúlt három év során meggyőződéssé vált. Először arról értesült, hogy Nat Dickstein fogságba esett. A háború vége felé történetek kezdtek keringeni arról, hogy mit műveltek a zsidókkal a náci koncentrációs táborokban. És végül fény derült a szörnyű igazságra.

Az ajtó másik oldalán megcsikordult egy szék a padlón, és egy szellem nesztelen léptekkel vágott át a szobán.

Cortone hirtelen ideges lett. Mi lesz, ha Dickstein rokkant vagy nyomorék? És ha meghibbant? Cortone soha nem értett hozzá, hogyan kell bánni a nyomorékokkal és az őrültekkel. Dickstein meg ő 1943-ban néhány napra nagyon közel kerültek egymáshoz; de vajon most milyen lehet Dickstein?

Kinyílt az ajtó, és Cortone megszólalt: – Hello, Nat.

Dickstein rámeredt, aztán széles mosolyra derült az arca, és egy rá jellemző mulatságos, külvárosi kifejezéssel válaszolt: – Hinnye, a teremburáját!

Cortone is megkönnyebbülten mosolygott rá. Kezet ráztak, és egymás hátát lapogatva, csak úgy a móka kedvéért megeresztettek egy-két jellegzetes, katonáéknál rájuk ragadt kiszólást, aztán bementek a lakásba.

Dickstein otthona egyetlen magas mennyezetű szobából állt egy régi házban, a város egyik lerobbant részében. Egy katonásan bevetett ágy volt benne, egy behemót, régi sötétbarna faszekrény a hozzávaló komóddal, meg a kis ablak előtt egy könyvekkel megrakott asztal. Cortone kopárnak találta a szobát. Ha neki kellene itt élnie, ő telerakná személyes tárgyakkal: családi fényképekkel, a Niagaráról és Miami Beachről hozott emlékekkel, és a középiskolai futballcsapatban nyert trófeát is kitenné, hogy a sajátjának érezze a lakást.

– Csak azt szeretném tudni, hogyan akadtál rám – kérdezte Dickstein.

– Mit mondjak, nem volt könnyű. – Cortone levette a zubbonyát, és a keskeny ágyra fektette. – Szinte az egész tegnapi napom ráment. – A szobában árválkodó egyetlen fotelt mustrálta. Mindkét karfa furcsa szögben oldalra dőlt, egy rugó kandikált ki a virágmintás bútorszövetből, és az egyik lábat Platón: Theaitétosz című műve helyettesítette. – Emberszabású lény ráülhet erre? – kérdezte.

– Őrmesternél magasabb sarzsi semmi esetre sem. De…

– Az őrmester különben sem emberszabású.

Mindketten nevettek: ez szakállas vicc volt. Dickstein odahúzott az asztal mellől egy széket, és lovaglóülésben rátelepedett. Egy pillanatig szemrevételezte barátját, aztán megjegyezte: – El fogsz hízni, öregem.

Cortone megtapogatta kis pocakját. – Jól megy a sorunk Frankfurtban; kár, hogy leszereltél, sokat mulasztottál. – Előrehajolt, és halkan folytatta, mintha valami titkot árulna el: – Én egy vagyont szereztem. Ékszert, porcelánt, régiségeket… és mindezt cigarettáért meg szappanért. A németek éheznek. És ami a legjobb az egészben, a lányok bármire hajlandók egy tábla csokoládéért. – Hátradőlve várta a nevetést, de Dickstein komoly arccal nézett rá. Cortone zavartan témát váltott. – Rólad viszont senki sem állíthatná, hogy elhíztál.

Eleinte olyan boldog volt, hogy Dickstein ép és egészséges, sőt a mosolya is a régi, hogy nem is nézte meg alaposabban. Most azonban rájött: barátja nem egyszerűen sovány, ennél sokkal súlyosabb a helyzet, hiszen jóformán olyan, mint egy csontváz. A halottsápadt bőr meg a műanyag keretes szemüveg mögött csillogó hatalmas barna szempár csak fokozta ezt a hatást. A zoknija meg a nadrágja hajtókája között kilátszó halvány lábszár olyan volt, mint a gyufaszál. Négy évvel ezelőtt Dickstein barna volt, inas és olyan kemény, akár a brit hadsereg kincstári bakancsainak bőrtalpa. Amikor Cortone angol pajtásáról mesélt, amit gyakran megtett, mindig azt mondta róla: – A legvagányabb, legmegátalkodottabb, legkeményebb katona, akit ebben a nyavalyás életben láttam, és higgyétek el, nem lódítok.

– Nem híztam el? Valóban nem – felelte Dickstein. – Ez az ország, pajtikám, még mindig a biztonsági élelmiszertartalékaiból tengődik. De azért csak boldogulunk valahogy.

– Ment már rosszabbul is a sorod.

Dickstein mosolygott. – Mégis kibírtam.

– Fogságba estél.

– La Molinánál.

– Hogy a fenébe kaptak el?

– Egyszerűen. – Dickstein vállat vont. – Egy golyó eltörte a lábamat és elájultam. Mire magamhoz tértem, már egy német tehervagonban voltam.

Cortone Dickstein lábára pillantott. – Rendesen összeforrt?

– Szerencsém volt. A hadifogolyvonaton egy orvostanhallgató is utazott abban a vagonban; ő tette helyre a csontot.

Cortone bólintott. – Aztán jött a tábor… – Átfutott az agyán, hogy talán nem kellene kérdezősködnie, de tudni akarta, mi történt.

Dickstein nem nézett rá. – Addig nem volt semmi baj, amíg rá nem jöttek, hogy zsidó vagyok. Kérsz egy csésze teát? Whiskyre nem telik.

– Nem kérek. – Cortone azt kívánta, bárcsak ki se nyitotta volna a száját. – Különben is, délelőtt már nem iszom whiskyt. Az élet mostanában már nem látszik olyan rövidnek, mint azelőtt.

Dickstein szeme ismét Cortonéra villant. – Úgy döntöttek, kipróbálják, hányszor lehet egy lábat ugyanazon a ponton eltörni, és ismét összeforrasztani.

– Jézusom! – suttogta Cortone.

– De még ez volt a legkevesebb – mondta Dickstein színtelen fahangon. Újra másfelé nézett.

– Gazemberek! – sziszegte Cortone. Semmi mást nem tudott kinyögni. Dickstein arcára furcsa kifejezés költözött, amit azelőtt soha nem látott rajta, olyasmi – egy pillanat múlva rájött –, ami nagyon hasonlít a félelemhez. Különös. Hiszen már elmúlt, nem? – Hát, a fenébe is, legalább győztünk; igaz-e? – Rácsapott Dickstein vállára.

Dickstein mosolygott. – Az ám! És most mit keresel Angliában? És hogyan találtál meg?

– Hazafelé igyekszem Buffalóba, de sikerült elcsípnem valakit, aki áthozott Londonba. Elmentem a hadügyminisztériumba… – Cortone habozott. A hadügyminisztériumba ugyanis azért ment el, hogy megtudja, hogyan és mikor halt meg Dickstein. – Egy stepneyi címet kaptam tőlük – folytatta. – Amikor ott jártam, mindössze egyetlenegy ház állt az egész utcában. Abban a házban, a mindent vastagon belepő poron kívül, egy öregembert találtam.

– Tommy Costert.

– Őt. No, miután megittam tizenkilenc csésze gyönge teát és végighallgattam az élettörténetét, átküldött a sarokra, egy másik házba, ahol ráakadtam az anyádra, még egy liter gyönge teát ittam, és végighallgattam az ő élettörténetét is. Mire megkaptam a címedet, már túl késő volt ahhoz, hogy elérjem az utolsó oxfordi vonatot, úgyhogy reggelig vártam, és most itt vagyok. Csak néhány órát maradhatok – holnap indul a hajóm.

– Leszereltél?

– Három hete, két napja és kilencvennégy perce.

– Mihez kezdesz otthon?

– A családi vállalkozást fogom vezetni. Az elmúlt néhány évben rájöttem, hogy zseniális üzletember vagyok.

– Mivel foglalkozik a családod? Soha nem meséltél róla.

– Teherfuvarozással – felelte röviden Cortone. – És te? Az Isten szerelmére, mit keresel az oxfordi egyetemen? Mit tanulsz?

– Héber irodalmat.

– Most csak hülyéskedsz, ugye?

– Még iskolába se jártam, amikor már tudtam héberül írni. Nem meséltem? A nagyapám igazi tudós volt. A Mile End Roadon lakott egy büdös kis szobában, egy sütöde fölött. Ameddig csak vissza tudok emlékezni, minden szombaton és vasárnap oda jártam. Soha nem panaszkodtam – szeretem a hébert. Egyébként is, mi mást tanulnék?

Cortone vállat vont. – Tudom is én; talán atomfizikát vagy üzleti ügyvitelt. Minek kell egyáltalán tanulni?

– Hogy boldog, okos és gazdag legyen az ember.

Cortone a fejét csóválta. – Mindig csudabogár voltál. Aztán sok lány van-e errefelé?

– Nagyon kevés. Amellett rengeteg a dolgom.

Cortone úgy látta, mintha Dickstein elpirult volna. – Hazudsz. Hiszen szerelmes vagy, te bolond! Látom én! No és kibe?

– Hát, hogy őszinte legyek… – Dickstein zavarban volt. – Sajnos megközelíthetetlen. Az egyik professzor felesége. Egzotikus, intelligens; a leggyönyörűbb nő, akit életemben láttam.

Cortone kétkedve nézett rá. – Ez nem valami biztató kilátás, Nat.

– Tudom, és mégis… – Dickstein fölállt. – Majd meglátod.

– Hogyhogy?

– Ashford professzor sherrypartit ad. Engem is meghívtak. Éppen indulni akartam, amikor megérkeztél. – Dickstein belebújt a zakójába.

– Egy sherryparti Oxfordban! – csettintett Cortone. – Ha én ezt Buffalóban elmesélem…

Ragyogó, hideg délelőtt volt. A város régi, krémszínű kőépületei sápadt napfényben fürödtek. A két férfi meghitt csöndben, zsebre dugott kézzel, felhúzott vállal ballagott az utcákon süvítő csípős, novemberi szélben. – Csúcsíves tornyocskák. A fenébe! – dünnyögte Cortone.

Nagyon kevés ember járt odakint, de egymérföldnyi séta után Dickstein rámutatott a túloldalon egy magas férfira, aki a nyaka köré tekerte címeres kollégiumi sálját. – Ott az orosz – mondta. Rákiáltott. – Hé, Rosztov!

Az orosz odanézett, intett és átjött hozzájuk. Egészen rövidre vágatta a haját, mint a katonák. Nagyon magas és nagyon sovány volt; nem illett rá a konfekcióöltöny. Cortone kezdte azt hinni, hogy ebben az országban mindenki sovány.

– Rosztov a Balliol College-ban tanul, ugyanott, ahol én – szólalt meg Dickstein. – Ismerkedjetek meg egymással; ez David Rosztov, ő pedig Al Cortone. Al meg én egy ideig együtt voltunk Olaszországban. Te is Ashfordékhoz igyekszel, Rosztov?

Az orosz ünnepélyesen bólintott. – Bármire hajlandó vagyok egy kis ingyen piáért.

– Te is héber irodalommal foglalkozol? – kérdezte Cortone.

– Nem, én azért vagyok itt, hogy a polgári közgazdaságtant tanulmányozzam – felelte Rosztov.

Dickstein hangosan felnevetett. Cortone nem értette, mi olyan mulatságos. Dickstein megmagyarázta: – Rosztov Szmolenszkból jött. Az SZKP, vagyis a Szovjet Kommunista Párt tagja. – Cortone még mindig nem értette.

– Azt hittem, senki nem hagyhatja el Oroszországot – mondta.

Rosztov hosszú és nyakatekert magyarázatba bonyolódott, amelyből kiderült, hogy az apja a háború kitörésekor diplomata volt Japánban. Rosztov komoly arcán néha gúnyos mosoly villant fel. Bár nem beszélt tökéletesen angolul, azért sikerült érzékeltetnie Cortonéval, hogy kissé lenézi. Cortone elfordult, és azon kezdett gondolkozni, hogy az ember képes úgy megszeretni valakit, mintha a testvére volna, mellette verekszik a háborúban, aztán az illető egyszer csak eltűnik, héber irodalmat tanul, és az ember rájön, hogy tulajdonképpen sosem ismerte igazán.

Végül Rosztov megkérdezte Dicksteintől: – Döntöttél már? Elmész Palesztinába?

– Palesztinába? Minek? – szólt közbe Cortone.

Dickstein zavartnak látszott. – Még nem döntöttem.

– Menned kéne – mondta Rosztov. – A zsidó nemzeti állam majd segít felszámolni a Brit Birodalom utolsó maradványait is a Közel-Keleten.

– És a pártvonal? – kérdezte Dickstein halvány mosollyal.

– No igen – felelte Rosztov komolyan. – Te szocialista vagy…

– Olyasmi.

– …és fontos, hogy az új állam szocialista legyen.

Cortone alig akart hinni a fülének. – De hát az arabok ott legyilkolnak benneteket! Jézusom, Nat, hiszen csak most szabadultál ki a németek karmai közül!

– Még nem döntöttem – ismételte Dickstein. Ingerülten rázta meg a fejét. – Magam sem tudom, mit csináljak. – Látszott rajta, hogy nem akar beszélni a dologról.

Fürgén szedték a lábukat. Cortone arca nagyon fázott, de a teste megizzadt a téli egyenruhában. A másik kettő egy botrányról kezdett vitázni: valami Mosley nevű fickót – a név semmit nem árult el Cortonénak –, rábeszéltek, hogy teherautóval jöjjön be Oxfordba, és tartson beszédet a mártírok emlékművénél. Cortone egy pillanat múlva megértette, hogy Mosley fasiszta. Rosztov azzal érvelt, hogy ez az incidens is bizonyítja: a szociáldemokrácia közelebb áll a fasizmushoz, mint a kommunizmushoz. Dickstein szerint viszont az eseményt szervező diákok célja egyszerűen csak a polgárpukkasztás volt.

Cortone hallgatott, és a két férfit figyelte. Furcsa pár volt: a magas Rosztov sálja olyan, mintha valami csíkos kötés lenne a nyakán; a fickó nagyokat lép, közben rövid nadrágszára lobog, akár a zászló; az apró termetű Dickstein meg nagy szemével, kerek szemüvegével, a leszereléskor kapott öltönyében úgy néz ki, mint egy száguldó csontváz. Cortone nem volt egyetemi tanár, de azért úgy érezte, bármilyen nyelven kiszúrja a süket dumát, és tudta, hogy egyik férfi sem azt mondja, amit gondol: Rosztov valami hivatalos dogmát szajkóz, Dickstein rideg közönye pedig egy másfajta, mélyebben rejlő állásfoglalást leplez. Amikor Dickstein Mosleyn nevetett, az úgy hangzott, mintha egy gyerek valami lidérces álmon mulatna. Mindketten okosan érveltek, de szenvedély nélkül. Az egész úgy hatott, mint egy színpadi kardokkal megvívott csörte.

Úgy látszik, Dickstein végül rájött, hogy Cortonét kirekesztették a társalgásból, ezért a házigazdájukról kezdett beszélni. – Stephen Ashford kissé hóbortos, de figyelemre méltó ember – mondta. – Élete túlnyomó részét a Közel-Keleten töltötte. Kisebb vagyont szerzett, de úgy szól a fáma, hogy el is veszítette. Őrült dolgokat művelt, például teveháton átkelt az arab sivatagon.

– Ha az ember mindenáron át akar kelni rajta, annak valószínűleg ez a legkevésbé őrült módja – jegyezte meg Cortone.

– Ashfordnak libanoni felesége van – közölte Rosztov.

Cortone Dicksteinre nézett. – Ő az a…

– Fiatalabb, mint a férje – mondta kapkodva Dickstein. – Közvetlenül a háború előtt tértek haza Angliába, és Ashford itt kezdett sémi irodalmat tanítani. Ha Marsalával kínál sherry helyett, az azt jelenti, hogy túl sokáig éltél vissza a vendégszeretetével.

– A vendégei észreveszik a különbséget? – kérdezte Cortone.

– Ez a háza.

Cortone öntudatlanul is valami mór stílusú villára számított, de Ashfordék otthona fehérre festett, zöld fadíszes, a Tudor-stílust utánzó épület volt; az előkert dzsungelhoz hasonlított, úgy elburjánzottak a bokrok. A három fiatalember fölballagott a házhoz a kikövezett ösvényen. A bejárati ajtó nyitva volt. Beléptek a kis négyszögletes hallba. Valahol odabent néhány ember nevetgélt: a parti már megkezdődött. Kinyílt egy szárnyas ajtó, és megjelent a világ legszebb asszonya.

Cortone sóbálvánnyá vált. Amíg a nő a szőnyegen lépkedve közeledett hozzájuk, hogy üdvözölje őket, Cortone csak állt és bámult. Hallotta, hogy Dickstein azt mondja: – Bemutatom a barátomat, Alan Cortonét – és ő egyszer csak megérinthette az asszony meleg, száraz, finom csontú, hosszú barna kezét, s úgy érezte, többé el sem akarja engedni.

A nő elfordult és bevezette őket a szalonba. Dickstein vigyorogva megbökte Cortone karját. Tudta, mi jár a barátja eszében.

Cortone valamelyest összeszedte magát, de csak annyit tudott kinyögni: – Uff!

Egy kis asztalkán katonás rendben sorakoztak az apró sherryspoharak. Az asszony Cortonénak nyújtotta az egyiket, és mosolyogva megszólalt: – Egyébként Eila Ashford vagyok.

Amíg az asszony a többieket is megkínálta, Cortone alaposan szemügyre vette. Minden teljesen egyszerű és természetes volt rajta: gyönyörű arcán egy csepp festék sem látszott, fekete haja simán omlott a vállára, fehér ruhát viselt szandállal, és mégis mintha meztelen lett volna. Cortone zavarba jött, mert parázna gondolatok száguldottak át az agyán, amikor rápillantott.

Erőt vett magán, és elfordult, hogy körülnézzen. A szoba az olyan lakások befejezetlen eleganciáját tükrözte, amelyeknek a lakói kissé tovább nyújtózkodnak, mint ameddig a takarójuk ér. A pompás perzsaszőnyeg körül kopott volt a szürke linóleum; valaki a rádiót bütykölte, és az alkatrészek teljesen elborítottak egy kis patkó alakú asztalt; a tapétán néhány világosabb négyszög látszott, ahonnan leakasztották a képeket; és egy-két sherryspohár nem illett bele a készletbe. Körülbelül tizenketten voltak a szobában.

Egy arab férfi divatos nyugat-európai öltönyben állt a kandallónál, és a párkányon lévő fafaragványokat nézegette. Eila Ashford odahívta. – Szeretném bemutatni önöknek Jaszif Hasszant, családom régi barátját, akit még szülőhazámból ismerek – mondta. – A Worcester College-ban tanul.

– Dicksteint már ismerem – szólalt meg Hasszan. Mindenkivel kezet fogott.

Ahhoz képest, hogy nigger, egész jóképű, és gőgös is, mint azok a társai, akik szereztek egy kis dohányt, így időnként meghívják őket a fehérek házába, gondolta Cortone.

– Te is libanoni vagy?

– Palesztin.

– Ó! – Rosztov fölélénkült. – És mit szólsz az ENSZ területfelosztási tervéhez?

– Nem jó – felelte az arab bágyadtan. – Az angoloknak távozniuk kell, és aztán a hazámnak demokratikus kormánya lesz.

– De akkor a zsidók kisebbségben lesznek – vitatkozott Rosztov.

– Angliában is kisebbségben vannak. Talán nekik kellene adni Surreyt, hogy ott legyen a hazájuk?

– Surrey soha nem volt az övék. De Palesztina az volt valaha.

Hasszan elegánsan vállat vont. – Hogyne, valaha. Amikor Anglia a walesieké volt, Németország az angoloké, és a normannok Skandináviában éltek. – Dicksteinhez fordult. – Benned van igazságérzet; mi a véleményed erről?

Dickstein levette a szemüvegét. – Ne is törődj az igazsággal. Én olyan hazát akarok, amit a sajátomnak nevezhetek.

– Még akkor is, ha el kell rabolnod az enyémet? – kérdezte Hasszan.

– A Közel-Kelet többi része a tiéd lehet.

– Nem kell.

– Ez a vita is azt bizonyítja, hogy szükség van a területfelosztásra.

Eila Ashford körbekínált egy doboz cigarettát. Cortone kivett egy szálat, és tüzet adott az asszonynak. Amíg a többiek Palesztináról vitatkoztak, Eila megkérdezte tőle: – Régóta ismeri Dicksteint?

– 1943-ban találkoztunk – felelte Cortone, közben az asszony barna ajkát figyelte. Még a cigarettát is gyönyörűen szívta. Finom mozdulattal lecsippentett egy kis dohánylevelet a nyelve hegyéről.

– Borzasztóan érdekel – mondta.

– Miért?

– Mindenkit érdekel. Hiszen olyan fiatal, és olyan öregnek látszik. Meg aztán nyilvánvalóan a külvárosban született, még sincs megilletődve ezek között a felsőbb osztálybeli angolok között. De mindenről hajlandó beszélni, csak önmagáról nem.

Cortone bólintott. – Magam is most kezdek rájönni, hogy valójában én sem tudok róla semmit.

– A férjem szerint kiváló diák.

– Nekem az életemet mentette meg.

– Te jó Isten! – Az asszony jobban megnézte Cortonét, mintha azt akarná tudni, vajon ezt nem csak a hatás kedvéért mondta-e. De úgy tűnt, hisz neki. – Mesélje el, hogyan történt!

Egy középkorú férfi jött oda lötyögő nadrágban, megérintette az asszony vállát és megkérdezte: – Minden rendben van, drágám?

– A legnagyobb rendben – felelte Eila. – Mr. Cortone, ez a férjem, Ashford professzor.

– Örvendek – mondta Cortone. Ashford kopaszodott, és úgy állt rajta a ruha, mintha nem rá szabták volna. Cortone arra számított, hogy egy ilyen nőnek csak olyan férje lehet, mint a legendás arábiai Lawrence. Talán Dicksteinnek mégis van némi esélye, gondolta.

– Mr. Cortone épp most akarta elmesélni, hogyan mentette meg az életét Nat Dickstein – mondta Eila.

– Csakugyan? – kérdezte Ashford.

– Nem túl hosszú történet – közölte Cortone. Dicksteinre pillantott, aki teljesen belemerült a Hasszannal és Rosztovval folytatott beszélgetésbe. Cortone megfigyelte, mennyire elárulja a három férfit a testtartása: Rosztov szétvetett lábbal állt, az ujját csóválta, mint egy tanár, aki biztos a saját ítéletében; Hasszan egy könyvespolcnak támaszkodott, egyik kezét zsebre vágva cigarettázott, és úgy tett, mintha a hazája jövőjéről kirobbant vita pusztán elméleti szempontból lenne érdekes; Dickstein szorosan összefont karral, felhúzott vállal, előrehajtott fejjel feszülten figyelt, és ez a póz meghazudtolta látszólag szenvtelen megjegyzéseit. A britek a zsidóknak ígérték Palesztinát, hallotta Cortone, majd a választ is: Óvakodj egy tolvaj ajándékától. Visszafordult Ashfordékhoz, és mesélni kezdett.

– Szicíliában történt, egy Ragusa nevű hegyi város közelében – mondta. – Őrjáratot vezettem a környéken. A várostól északra német tankra bukkantunk egy üregben, egy kis liget mellett. A tank elhagyatottnak látszott, de azért a biztonság kedvvért rádobtam egy kézigránátot. Ahogy elhaladtunk mellette, eldördült egy lövés – egyetlenegy –, és egy géppisztolyos német bukfencezett le az egyik fáról. Fönt rejtőzött el, és készen állt rá, hogy lepuffantson bennünket, amikor elmegyünk a fa alatt. Nat Dickstein lőtte le.

Eila szemében mintha izgalom villant volna, a férje viszont elsápadt. A professzor gyomra nyilván nem bírja az életről és a halálról szóló történeteket. Ha ez is felizgat, apuskám, remélem, hogy Dickstein egyik saját sztoriját se meséli el neked, gondolta Cortone.

– Az angolok a másik oldalról kerítették be a várost – folytatta. – Nat, ugyanúgy, mint én, észrevette a tankot, és csapdát szimatolt. Kiszúrta az orvlövészt, és éppen arra várt, hogy meglássa, egyedül van-e a fickó, amikor mi felbukkantunk. Ha nem lett volna olyan átkozottul ügyes, akkor én már alulról szagolnám az ibolyát.

Ashfordék egy pillanatig hallgattak, aztán a professzor törte meg a csendet: – Mindez nem is történt olyan régen; de oly gyorsan felejtünk.

Eilának eszébe jutott, hogy a többi vendéggel is foglalkoznia kellene. – Szeretnék beszélni magával, mielőtt elmennek – mondta Cortonénak. Átvágott a szobán, és odament Hasszanhoz, aki éppen a kertre nyíló szárnyas ajtót próbálta kinyitni

Ashford idegesen simította végig a füle mögött kunkorodó boglyas haját. – A nyilvánosság csak a nagy ütközetekről hall, de azt hiszem, a katona inkább ezekre a személyes vonatkozású kis esetekre emlékszik.

Cortone bólintott, és arra gondolt, hogy Ashfordnak nyilvánvalóan fogalma sincs, milyen a háború, s azon tűnődött, vajon a professzor ifjúsága valóban olyan kalandos volt-e, ahogyan Dickstein állította. – Később aztán bemutattam az unokatestvéreimnek. A családom Szicíliából származik. Makarónit ettünk, meg bort ittunk, és a rokonaim valóságos hőst csináltak Natból. Tudja, csak néhány napot töltöttünk együtt, de olyanok voltunk, mint a testvérek.

– Hát persze.

– Amikor meghallottam, hogy fogságba esett, azt hittem, soha többé nem látom.

– Maga tudja, mi történt vele? – kérdezte Ashford. – Erről alig hajlandó beszélni.

Cortone vállat vont. – Túlélte a koncentrációs táborokat.

– Szerencséje volt.

– Igazán?

Ashford zavartan pillantott Cortonéra, aztán elfordult, és körülnézett a szobában. Egy másodperc múlva megszólalt: – Tudja, ez nem afféle tipikus oxfordi összejövetel. Dickstein, Rosztov és Hasszan nem egészen hétköznapi diákok. Meg kellene ismerkednie Tobyval – ő az egyetemi hallgató őstípusa. – Elkapta egy pirospozsgás, tweedöltönyös, nagyon széles nyakkendőt viselő fiatalember pillantását. – Toby, jöjjön ide, bemutatom Dickstein bajtársának, Mr. Cortonénak.

Toby kezet nyújtott, aztán kurtán-furcsán kibökte: – Nem kaphatnék egy jó tippet? Maga közel van a tűzhöz. Megnyeri Dickstein?

– Mit? – kérdezte Cortone.

Ashford megmagyarázta: – Dickstein és Rosztov sakkpartira készülnek. Állítólag mindketten remek játékosok. Toby úgy gondolja, maga talán tud egy-két titkot. Valószínűleg fogadni akar az eredményre.

– Azt hittem, csak öregemberek sakkoznak – jegyezte meg Cortone.

– Ugyan, dehogy! – vágta rá Toby elég hangosan, és fölhajtotta a sherryjét. Ashford meg ő szemmel láthatóan szóhoz sem jutott az elképedéstől Cortone megjegyzését hallva. Négy-öt év körüli kislány jött be a kertből egy vénülő kandúrt cipelve. Ashford az olyan ember szemérmes büszkeségével mutatta be, aki a negyvenes éveiben lett apa.

– Ez itt Suza – mondta.

– És ez itt Ezékiás – közölte a kislány.

Az anyja bőrét és haját örökölte; belőle is gyönyörű nő lesz, ha felnő. Cortone kíváncsi volt, vajon valóban Ashford-e az apja. A gyerek egyáltalán nem hasonlított hozzá. A kislány előrenyújtotta a macska mellső lábát, Cortone pedig engedelmesen megrázta, és így szólt: – Hello, Ezékiás.

Suza odament Dicksteinhez. – Jó reggelt, Nat. Nem akarod megsimogatni Ezékiást?

– Aranyos kislány – mondta Cortone Ashfordnak. – Beszélnem kell Nattal. Ugye megbocsát? – Ő is odalépett Dicksteinhez, aki éppen letérdelt, és a macskát simogatta.

Úgy látszik, Nat és Suza jó pajtások voltak. Dickstein így szólt a kislányhoz: – Ez Alan, a barátom.

– Már találkoztunk – felelte Suza a szempilláját rezegtetve. Ezt az anyjától tanulta, gondolta Cortone.

– Együtt voltunk a háborúban – folytatta Dickstein.

Suza egyenesen Cortonéra nézett. – Te is öltél embereket?

Cortone tétován válaszolt: – Hát, igen.

– És nem érzed rosszul magad miatta?

– Nem nagyon. Gonosz emberek voltak.

– Nat rosszul érzi magát miatta. Ezért nem szeret sokat beszélni róla.

Ez a gyerek többet szedett ki Dicksteiből, mint az összes felnőtt együttvéve.

A macska meglepő fürgeséggel ugrott ki Suza kezéből. A kislány kergetni kezdte. Dickstein fölállt.

– Én azért nem állítanám, hogy Mrs. Ashford olyan megközelíthetetlen – mondta halkan Cortone.

Dickstein elképedt. – Nem?

– Nem lehet több huszonhét évesnél. A férje legalább húsz évvel idősebb nála, és fogadni mernék, hogy nem nagy szám. Ha a háború előtt házasodtak össze, a nő akkoriban tizenhét éves lehetett. És nem úgy néznek ki, mint akik annyira odavannak egymásért.

– Bárcsak hinni tudnék neked! – sóhajtott Dickstein, de nem mutatott annyi érdeklődést, amennyit kellett volna. – Gyerünk, nézzük meg a kertet.

Kimentek a teraszajtón. Erősebben sütött a nap, és a csípős hideg eltűnt a levegőből. A kert zöld és barna vadonként burjánozva egészen a folyópartig húzódott. A két férfi eltávolodott a háztól.

– Nem nagyon csíped ezt a társaságot – jegyezte meg Dickstein.

– A háborúnak vége – felelte Cortone. – Te meg én most már nem ugyanabban a világban élünk. Olyan ez az egész… a professzorok, a sakkjátszmák, a sherrypartik… mintha a Marsra csöppentem volna. Nekem az a dolgom, hogy üzletet kössek, legyőzzem a konkurenciát, és keressek néhány dollárt. Arra gondoltam, hogy állást ajánlok neked az üzletemben, de azt hiszem, csak az időmet fecsérelném.

– Alan…

– Figyelj már, a fenébe is! Valószínűleg jó ideig nem találkozunk, és én nem vagyok valami híres levélíró. De azt sosem felejtem el, hogy neked köszönhetem az életemet. Előfordulhat, hogy egy szép napon be akarod hajtani ezt az adósságot. Tudod, hol találsz meg.

Dickstein már éppen válaszolni akart, amikor hangokat hallottak.

– Jaj… ne itt, ne most… – mondta a nő.

– De igen! – felelte a férfi.

Dickstein és Cortone egy sűrű puszpángsövény mellett állt, ami elkerítette a kert egyik sarkát: valaki labirintust akart ültetni, de nem fejezte be a munkát. A két férfitól néhány lépésnyire rés nyílt a bokorban, aztán a sövény jobbra kanyarodott, és a folyópart mentén futott tovább. A hangok nyilvánvalóan a másik oldalról hallatszottak.

Ismét a nő szólalt meg mély torokhangon. – A fene egyen meg, te gazember! Hagyd abba, vagy sikítani fogok!

Dickstein és Cortone átlépett a résen.

Cortone tudta, hogy soha nem fogja elfelejteni ezt a látványt. Előbb a két emberre meredt, aztán rémülten Dicksteinre pillantott. Dickstein arca elszürkült a döbbenettől, és úgy nézett ki, mint aki rosszul lett; tátva maradt a szája, ahogy iszonyodva és kétségbeesetten kimeresztette a szemét. Cortone ismét a férfira és a nőre nézett.

A nő Eila Ashford volt. Ruhája fölcsúszott a derekáig, s az arca kipirult az élvezettől, miközben Jaszif Hasszannal csókolózott.

EGY

A kairói repülőtér hangosbemondója olyan hangot adott, mintha csöngettek volna, aztán arabul, olaszul, franciául és angolul közölte, hogy megérkezett Milánóból az Alitalia járata. Towfik el-Masiri fölállt az asztalától, távozott a büféből, és kiment az érkezési oldal teraszára. Föltette a napszemüvegét, hogy szemügyre vehesse a vakítóan csillogó betont.

Towfik egy távirat miatt jött ide, ami aznap reggel érkezett Rómából, a „nagybátyjától”, rejtjelezett szöveggel. Bármely üzleti vállalkozás használhatott sifrírozást a nemzetközi távirataiban, feltéve, ha előbb megadta a kód kulcsát a postának. Az efféle kódok egyre inkább elterjedtek, méghozzá nem is annyira a titkosírás miatt, hanem azért, mert a segítségükkel pénzt lehetett megtakarítani – így ugyanis a hosszabb kifejezések egyetlen szóvá zsugorodtak. Towfikot a nagybácsi távirata a nyilvántartásba bejegyzett kód szerint néha nagynénje végrendeletének részleteiről tájékoztatta. Towfiknak azonban volt egy másik kulcsa is, amellyel a következő üzenetet olvashatta:

FIGYELJE ÉS KÖVESSE FRIEDRICH SCHULZ PROFESSZORT, AKI 1968. FEBRUÁR 28-ÁN, SZERDÁN MILÁNÓBÓL HOSSZABB IDŐRE KAIRÓBA ÉRKEZIK. KORA 51 ÉV, MAGASSÁGA 180 CM, SÚLYA 80 KG, HAJA ŐSZ, SZEME KÉK, NEMZETISÉGE OSZTRÁK, A FELESÉGÉVEL UTAZIK.

Az utasok sorban kezdtek kiszállni a repülőgépből, és Towfik szinte azonnal kiszúrta az emberét. Ezzel a járattal csak egyetlen magas, karcsú, ősz hajú férfi érkezett. Világoskék öltönyt, fehér inget, kék nyakkendőt viselt, és egy fényképezőgépet tartott a kezében meg egy vámmentes üzlet nejlontasakját. A felesége jóval alacsonyabb volt nála, divatos miniruhát hordott és szőke parókát. Miközben átvágtak a betonon, körülnéztek, és a forró, száraz sivatagi levegőt ízlelgették, ahogy általában azok teszik, akik először lépnek Észak-Afrika földjére.

Az utasokat elnyelte az érkezési csarnok. Towfik odakint álldogált, míg lehozták a csomagokat a gépről, aztán bement, és elvegyült a vámsorompó mellett várakozó kis csoportban.

Mindig sokat kellett várakoznia. Azt nem tanítják meg az embernek, hogyan kell várni. Megtanulja, hogyan bánjon a fegyverekkel, hogyan vésse az emlékezetébe a térképeket, hogyan nyisson ki egy páncélszekrényt, és hogyan öljön puszta kézzel – és mindezt a kiképzés első hat hónapjában; de a türelemről nincsenek előadások, a lábfájás ellen nincsenek gyakorlatok, és az unalomról sem tartanak szemináriumot. És ez az egész kezd úgy kinézni, mintha itt valami nem stimmelne; kezd úgy kinézni, hogy észnél légy, észnél légy, kezd…

Amíg Towfik a türelemről elmélkedett, agyában megszólalt a vészcsengő. A kis csoport tagjai, akik a milánói géppel érkezett rokonaikra, barátaikra és üzletfeleikre vártak, türelmetlenek voltak. Dohányoztak, egyik lábukról a másikra álltak, a nyakukat nyújtogatták, nem találták a helyüket. Volt itt egy középosztálybeli család négy gyerekkel, két férfi a hagyományos, csíkos pamut galabija lepelben, egy üzletember sötét öltönyben, egy fehér bőrű fiatal nő, egy sofőr FORD MOTOR COMPANY feliratú táblával, és… – és egy türelmes férfi…

Towfikhoz hasonlóan neki is sötét bőre meg rövid haja volt, és európai szabású öltönyt viselt. Első pillantásra úgy tűnt, a középosztálybeli családhoz tartozik – mint ahogy a felületes szemlélő úgy vélhette volna, hogy Towfik meg a sötét öltönyös üzletember társaságában van. A másik ügynök a csomagmegőrző ajtaja felé fordulva, két kezét a háta mögött összekulcsolva hanyagul álldogált, és teljesen ártalmatlannak látszott. Az orra mellett vékony, világos csík húzódott, egy régi sebhely nyoma. Egyszer meg is érintette, ez akár ideges mozdulat is lehetett, aztán ismét összekulcsolta a kezét a háta mögött.

Az a kérdés, vajon kiszúrta-e őt.

Towfik a mellette álló üzletemberhez fordult, és megszólalt: – Soha nem tudtam megérteni, miért tart ez ilyen sokáig. – Mosolyogva, halkan beszélt, ezért az üzletember közelebb hajolt, hogy jobban hallja, és ő is elmosolyodott; ezáltal úgy néztek ki, mintha ráérősen beszélgető ismerősök lennének.

– A formaságok tovább tartanak, mint maga az utazás – jegyezte meg az üzletember.

Towfik lopva ismét a másik ügynökre pillantott. A férfi ugyanabban a testtartásban állt, és a kijáratot figyelte. Meg sem kísérelte, hogy bármivel álcázza magát. Vajon ez azt jelenti, hogy nem vett észre semmit? Vagy csak arról van szó, hogy kitalálta Towfik gondolatát, s úgy döntött, bármiféle álcázás elárulná?

Az utasok lassan kezdtek kifelé szállingózni, és Towfik rájött, hogy úgysem tehet semmit. Csak abban reménykedhetett, hogy azok, akikre az ügynök vár, előbb fognak kijönni, mint Schulz professzor.

De nem így történt. Schulz meg a felesége az első kis csoporttal bukkant fel.

A másik ügynök odalépett hozzájuk, és kezet fogott velük.

Hát persze, hát persze.

Towfik figyelte őket, amíg az ügynök odavezényelte a hordárokat, és kikísérte a Schulz házaspárt; ekkor Towfik egy másik ajtón kisietett a kocsijához. Mielőtt beszállt, levette a zakóját meg a nyakkendőjét, föltette a napszemüvegét, és fehér vászonsapkát húzott a fejére. Így nem lesz könnyű felismerni benne azt a férfit, aki a terminálban várakozott.

Úgy számított, hogy a másik ügynök bizonyára abban a sávban parkolt, ahol tilos megállni, ezért egyenesen arra hajtott. Igaza volt. Látta, hogy a hordár egy ötéves szürke Mercedes csomagtartójába rakja be Schulzék poggyászát.

Piszkos Renault-ját arra a főútvonalra kormányozta, amely a héliopoliszi repülőtérről Kairóba vezetett. Hatvan kilométeres sebességgel hajtott, és továbbra is a lassan haladó járműveknek fenntartott sávban maradt. A szürke Mercedes két-három perc múlva húzott el mellette, ekkor ő is beletaposott a gázba, nehogy szem elől tévessze. Megjegyezte a Mercedes rendszámát, mert mindig jól jön, ha az ember felismeri az ellenfél autóit.

Felhők kúsztak az égre. Ahogy sebesen végigszáguldott a pálmafákkal szegélyezett főúton, Towfik átgondolta, mit tudott meg eddig. A távirat semmit nem árult el Schulzról, csak a személyleírását, meg azt, hogy osztrák egyetemi tanár. Bár a repülőtéri találkozó nagyon sokat jelentett. A professzort titokban ugyan, de a „rendkívül fontos személyiségeknek” kijáró bánásmódban részesítették. Towfik helybelinek nézte az ügynököt: minden erre utalt – a ruhája, a kocsija, az a mód, ahogyan várakozott. Ez azt jelenti, hogy Schulzot valószínűleg a kormány hívta meg, de vagy ő, vagy a vendéglátói titokban akarják tartani a látogatását.

Ez nem sok. Vajon miféle professzor ez a Schulz? Lehet bankár, fegyvergyáros, rakétaszakértő vagy akár gyapotfelvásárló is. Még az El Fatahhal is kapcsolatban állhat, de azt Towfik nem nagyon tudta elképzelni róla, hogy német náci lenne. Persze bármi megtörténhet.

Tel-Aviv nyilván nem tartja fontos személyiségnek Schulzot: ha annak tartaná, nem vele, a fiatal, tapasztalatlan ügynökkel figyeltetné. Még az is lehet, hogy az egész nem más, mit egy újabb kiképzési feladat.

A Sari Ramszeszen hajtottak be Kairóba, és Towfik olyan közel merészkedett a Mercedeshez, hogy már csak egy autó volt közöttük. A szürke Mercedes jobbra kanyarodott, a Corniche-al-Nil felé, aztán a Július 26-a hídon átment a folyó túlsó partjára, és begördült a Gezira-sziget Zamalek negyedébe.

A gazdag, álmos elővárosban gyérebb volt a forgalom, és Towfik izgulni kezdett, hogy a Mercedes volánjánál ülő ügynök kiszúrja. Ám két perc múlva a Mercedes befordult egy lakóházakkal szegélyezett utcába a Tiszti Klub közelében, és lefékezett egy épület előtt, amelyben luxusapartmanok voltak, a kertben pedig paliszanderfa állt. Towfik azonnal jobbra kanyarodott, így eltűnt szem elől, mire a másik kocsi ajtaja kinyílt. Megállt, kiugrott a Renault-ból, és visszaügetett a sarokra. Éppen jókor érkezett ahhoz, hogy lássa, amint az ügynök és a Schulz házaspár eltűnik az épületben, nyomában a csomagokkal viaskodó, galabiját viselő gondnokkal.

Towfik körülnézett az utcán, de egyetlen olyan helyet se látott, ahol feltűnés nélkül, tétlenül lézenghetett volna anélkül, hogy szemet szúrjon. Visszament az autójához, kifarolt a sarokra, és beállt két kocsi közé ugyanazon az oldalon, ahol a Mercedes parkolt.

Félóra múlva az ügynök egyedül jött ki a házból, beszállta a kocsijába, és elhajtott.

Towfik tovább várakozott.

Ez így ment két napon át, aztán minden megváltozott.

Schulzék eddig úgy viselkedtek, mint a turisták, és úgy látszott, élvezik a dolgot. Az első estén egy éjszakai mulatóban vacsoráztak, majd megnézték egy hastáncosnőkből álló társulat műsorát. Másnap megtekintették a piramisokat és a szfinxet, Groppinál ebédeltek, aztán a Nílus Hiltonban vacsoráztak. Harmadnap korán keltek, és taxival az Ibn Tulun mecsethez hajtattak.

Towfik a Gayer-Anderson Múzeumnál hagyta a kocsiját, és követte őket. Felületesen körülnéztek a mecsetben, s kelet felé sétáltak tovább a Sari al-Salibahon. Lassan andalogtak, megbámulták a kutakat és a házakat, bekukkantottak a parányi üzletekbe, figyelték a baladi asszonyokat, akik hagymát, borsot és tevelábszárat vásároltak az utcai árusoknál.

Megálltak egy útkereszteződésnél, és betértek egy teázóba. Towfik átment a másik oldalra a sebeelhez, egy kupolás szökőkúthoz, amelyben csipkézett kovácsoltvas ablakok mögött csordogált a víz. Előbb a kút barokk domborművekkel díszített falait tanulmányozta, aztán továbbsétált az utcán, de csak annyira, hogy rálásson a teázóra, és néhány percet azzal töltött, hogy egy fehér sapkás, mezítlábas utcai árustól négy óriási, formátlan paradicsomot vásárolt.

Schulzék kiléptek a teázóból, és északi irányba mentek tovább; követték Towfikot az utcai piacra. Towfik itt könnyebben ólálkodhatott körülöttük, néha eléjük került, néha meg mögöttük ténfergett. Frau Schulz egy pár papucsot meg egy arany bokaláncot vásárolt, és túl sokat fizetett egy félmeztelen kölyöknek egy illatos mentaágacskáért. Towfik eléggé megelőzte őket ahhoz, hogy Nasif kávéházának napernyője alatt megihasson egy kis csésze erők török kávét, cukor nélkül.

Schulzék az utcáról beléptek egy fedett souqba, ahol lószerszámot árultak. Schulz az órájára nézett, majd mondott valamit a feleségének – és egyúttal az első enyhe, ideges remegést idézte elő Towfikban –, aztán kissé gyorsabban indultak tovább, míg oda nem értek a Bab Zuweylához, a fallal körülkerített óváros kapujához.

Néhány pillanatig eltakarta őket Towfik szeme elől egy szamár vontatta szekér, ami papírral bedugaszolt Ali baba köcsögökkel volt megrakva. Amikor a szekér eldöcögött, Towfik látta, hogy Schulz elbúcsúzik a feleségétől, és beszáll egy régebbi típusú szürke Mercedesbe.

Towfik magában káromkodott. Ajtócsapódás hallatszott, és a kocsi elindult. Frau Schulz integetett, Towfik megnézte a rendszámtáblát – ugyanaz az autó volt, amit Héliopoliszból követett –, és látta, hogy a sofőr nyugat felé tart, aztán befordul balra, a Sari Port-Szaídba.

Frau Schulzról megfeledkezve Towfik sarkon fordult, és rohanni kezdett.

Körülbelül egy órahosszat sétáltak, de mindössze egy mérföldet tettek meg. Towfik átszáguldott a lószerszámot áruló souqon meg az utcai piacon, közben a standokat kerülgette, beleütközött a leplekbe öltözött férfiakba és fekete fátylas nőkbe, nekiment egy núbiai utcaseprőnek, és elejtette a paradicsomos zacskóját, míg végül odaért a múzeumnál parkoló kocsijához.

Zihálva, az oldalába nyilalló fájdalomtól eltorzult arccal bezuhant a volán mögé. Begyújtotta a motort, és egy bekötőúton elindult Sari Port- Szaíd felé.

Gyér volt a forgalom, úgyhogy amikor kiért a főútra, sejtette, hogy valahol a Mercedes mögött lehet. Délkelet felé hajtott tovább a Roda-szigeten és a Gíza hídon át, a Gízába vezető útra.

Úgy vélte, Schulz nem szándékosan próbálta meg lerázni őt, az „árnyékát”. Ha a professzor profi lenne, ellentmondást nem tűrve, véglegesen megszabadult volna tőle. Nem; egyszerűen sétált egyet reggel a piacon, mielőtt találkozott valakivel a kijelölt helyen. Ám Towfik abban biztos volt, hogy a találkozó helyét és a találkozót megelőző sétát az ügynök javasolta.

Bárhová mehettek, de a legvalószínűbbnek az látszott, hogy el akarják hagyni a várost – máskülönben Schulz egyszerűen beülhetett volna egy taxiba a Bab Zuweylánál –, és ez itt a nyugati főútvonal. Towfik nagyon gyorsan hajtott. Hamarosan már semmi más nem volt előtte, csak a nyílegyenes szürke út, és kétoldalt sem látszott más, csak a sárga homok meg a kék ég.

Úgy jutott el a piramisokhoz, hogy nem érte utol a Mercedest. Az út itt elágazott; észak felé Alexandriába, délre Fajjúmba. Attól a ponttól kiindulva, ahol a Mercedes fölvette Schulzot, ez valószínűtlenül nagy kerülőt jelentett volna Alexandria irányába, Towfik tehát határozottan Fajjúm felé hajtott tovább.

Amikor végre megpillantotta a másik kocsit, az mögötte bukkant föl, és rendkívül gyorsan közeledett. Mielőtt utolérte Towfikot, jobbra kanyarodott és letért a főútról. Towfik fékezett, megállt, és visszafordult az elágazáshoz. A Mercedes már egy mérfölddel megelőzte a mellékúton. Towfik a nyomába eredt.

Most már veszélyes volt a játék. Ez az út valószínűleg a Nyugati-sivatag mélyébe vezet, talán egészen a kattarai olajmezőig. Látszik rajta, hogy ritkán jár erre autó, és ha erősebben fúj a szél, betakarhatja a homokréteg. A Mercedest vezető ügynök már biztosan rájött, hogy követik. Ha érti a dolgát, akkor a Renault látványa még a Héliopoliszból Kairóba vezető útról is fölidézhet benne néhány emléket.

Ez volt az a pont, ahol a kiképzés csődöt mondott, s a szakmában megtanult valamennyi gondos álcázási módszer és trükk haszontalannak bizonyult; egyszerűen követni kellett valakit, és rá kellett ragadni, akár észrevette az illető, akár nem, mert meg kellett tudni, hová megy a fickó, és ha ez nem sikerül, akkor az ember egy hajítófát sem ér.

Így hát Towfik sutba vágta az óvatoskodást és követte, de mégis szem elől tévesztette őket.

A Mercedes gyorsabb kocsi volt, mint az övé, és úgy volt megtervezve, hogy jobban bírja a szűk, hepehupás utakat. Néhány perc múlva már nem is lehetett látni. Towfik továbbhajtott az úton, remélve, hogy utoléri őket, ha megállnak, vagy majd csak ráakad az úti céljukra, bármi legyen is az.

Hatvan kilométer után, a sivatag mélyén, amikor már éppen aggódni kezdett, hogy tankolnia kéne, egy keresztútnál parányi oázisfalura bukkant. Néhány girhes állat legelte a gyér növényzetet egy iszapos tócsa körül. Az egyik kunyhó előtt álló, hevenyészve összetákolt asztalon Towfik egy fazék lóbabot meg három Fanta kancsót látott: ez volt a helybeli kávézó. Kiszállt a kocsiból, és megszólított egy öregembert, aki sovány bivalyát itatta.

– Nem láttál errefelé egy szürke Mercedest?

A paraszt bambán bámult rá, mintha idegen nyelven beszélne.

– Nem láttál egy szürke autót?

Az öreg elhessentette a homlokára szállt hatalmas bögölyt és bólintott.

– Mikor?

– Ma.

Towfik tudta, hogy ennél pontosabb választ valószínűleg nem várhat tőle, így azt kérdezte: – Merre ment?

Az öreg nyugati irányba mutatott, a sivatagba.

– Hol szerezhetnék benzint? – érdeklődött Towfik.

Az öreg most keleti irányba, Kairó felé mutatott.

Towfik baksist adott neki, és visszament a kocsihoz. Begyújtotta a motort, s ismét a benzinmutatóra nézett. Látta, hogy éppen annyi benzinje van, amennyivel visszajuthat Kairóba; ha továbbmegy nyugati irányba, visszafelé fog kiürülni a tartály.

Úgy vélte, ő minden tőle telhetőt megtett. Kimerülten megfordult a Renault-val, és visszaindult a városba.

Towfik nem szerette a munkáját. Ha unalmas volt, ő is unatkozott, ha meg izgalmas volt, akkor félt. De azt mondták neki, hogy Kairóban fontos és veszélyes feladatot kell végrehajtania, és benne igenis megvan egy jó kém minden szükséges képessége; továbbá azt, hogy Izraelben nincs elég megfelelő tehetséggel megáldott egyiptomi zsidó ügynök, tehát nem keríthetnek mást helyette, ha ő nem vállalja; így aztán természetesen elvállalta. Nem az idealizmus késztette rá, hogy kockára tegye az életét a hazájáért. Inkább az önzés vezette: Izrael pusztulása a saját pusztulását jelentené; hiszen ha Izraelért harcol, egyben önmagáért is harcol; tehát azért kockáztatja az életét, hogy megmeneküljön. Ez volt számára az egyetlen logikus lehetőség. Mégis nagyon várta azt az időt – mikor is lesz az: öt, tíz vagy húsz év múlva? –, amikor kiöregszik a terepmunkából, mert akkor hazahívják, íróasztalhoz ültetik, és kereshet magának egy szép zsidólányt, feleségül veheti, letelepedhet, és élvezheti annak a földnek az örömeit, amelyért harcolt.

Miután szem elől tévesztette Schulz professzort, úgy döntött, jobb híján a feleségét követi.

Az asszony folytatta a városnézést. Ezúttal egy fiatal arab kísérgette, akit feltehetően az egyiptomiak adtak mellé, hogy vigyázzon rá, amíg a professzor távol van. Este az arab egyiptomi vendéglőbe vitte vacsorázni Frau Schulzot, hazakísérte, és a kertben, a paliszanderfa alatt arcon csókolta.

Másnap reggel Towfik elment a főpostára, és rejtjeles táviratot küldött a nagybátyjának Rómába.

SCHULZOT A REPÜLŐTÉREN FELTEHETŐEN HELYI ÜGYNÖK VÁRTA. A PROFESSZOR KÉT NAPOT VÁROSNÉZÉSSEL TÖLTÖTT. A FENTI ÜGYNÖK ÉRTE JÖTT, ÉS KOCSIVAL KATTARA FELÉ MENTEK. A MEGFIGYELÉS ITT MEGSZAKADT. JELENLEG AZ ASSZONYT KÖVETEM.

Reggel kilenc órára visszatért Zamalekba. Féltizenkettőkor megpillantotta a teraszon kávézó Frau Schulzot, és ebből ki tudta számítani, hogy Schulzék melyik apartmanban laknak.

Ebédidőre a Renault belseje átforrósodott. Towfik elrágcsált egy almát, és üvegből langyos sört ivott rá.

Schulz professzor késő délután érkezett vissza, ugyanazzal a szürke Mercedesszel. Fáradtnak és kissé elnyűttnek látszott, mint általában a középkorú férfiak egy hosszú utazás után. Kiszállt a kocsiból, s vissza se nézve bement a házba. Miután hazahozta a professzort, az ügynök elhajtott a Renault mellett, és egy pillanatig egyenesen Towfik szemébe nézett. Ez elkerülhetetlen volt.

Hol járt Schulz? Majdnem fél napig tartott, míg odaért, okoskodott Towfik; összesen egy napot és egy éjszakát töltött ott; a mai nap fele rámehetett, mire visszaért. Kattara csak egy volt a számos lehetőség közül: a sivatagi út a fölközi-tengeri partvidéken egészen Matrúhig vezet; messze délen van egy elágazás Karkur Tohl felé; ha kocsit cseréltek, egy sivatagi kalauz segítségével akár a líbiai határnál is találkozhattak valakivel.

Este kilenckor a Schulz házaspár ismét elment otthonról. A professzoron látszott, hogy kipihente magát. Ő szmokingot, a felesége estélyi ruhát viselt. Néhány lépést gyalogoltak, aztán elcsíptek egy taxit.

Towfik döntött. Nem követte őket.

Kiszállt a kocsiból és bement a kertbe. A poros fűre lépett, s egy bokor mögött megfelelő helyet talált, ahonnan a nyitott kapun át beláthatott az előcsarnokba. A núbiai gondnok egy alacsony falócán ülve az orrát piszkálta.

Towfik várt.

Húsz perc múlva a férfi fölállt a lócáról, és eltűnt az épület hátsó részében.

Towfik átsietett az előcsarnokon, és nesztelen léptekkel fölszaladt a lépcsőn.

Háromféle wertheimzárhoz való álkulcsa is volt, de egyik sem illett a hármas számú apartman zárjába. Végül azzal a hajlékony műanyagdarabbal nyitotta ki az ajtót, amit a kollégiumi igazolványáról tört le.

Bement a lakásba és becsukta az ajtót.

Odakint már eléggé besötétedett. Nem húzták be a függönyt, így egy utcai lámpa halványan bevilágított az ablakon. Towfik apró elemlámpát vett elő a nadrágzsebéből, de nem gyújtotta meg.

Az apartman tágas volt és levegős; fehérre festették a falait, és angol koloniálbútorral rendezték be. Üresnek és barátságtalannak látszott, mint az olyan lakások, ahol senki sem lakik. Nagy szalon, ebédlő, három hálószoba, konyha. A gyors általános terepszemle után Towfik alapos szimatolásba kezdett.

A két kisebb hálószoba üres volt. A nagyobb hálószobában gyorsan átkutatott minden fiókot és szekrényt. Az egyik szekrény tele volt egy már hervadásnak indult nő csiricsáré ruháival: élénk minták, türkizkék, narancssárga és rózsaszín flitteres estélyi ruhák, valamennyi amerikai címkével. A távirat szerint Schulz osztrák nemzetiségű, de talán az USA-ban él. Towfik még egyszer sem hallotta, milyen nyelven beszél.

Az éjjeliszekrényen angol nyelvű Kairó útikönyv hevert, továbbá a Vogue egyik száma, meg egy géppel írt előadás az izotópokról.

Schulz tehát tudós.

Towfik belenézett az előadásba. A túlnyomó része magas volt neki. Schulz nyilván rangos kémikus vagy fizikus, gondolta. Ha valami fegyvergyártással kapcsolatos munka miatt jött ide, azt Tel-Aviv nyilván tudni akarja.

Személyi okmányok nem voltak – Schulz bizonyára a zsebében tartja az útlevelét meg a tárcáját. Az egyforma rozsdabarna bőröndökről levették a repülőtéri cédulát.

A szalonban, egy alacsony asztalon két gin illatú pohár állt: koktélt ittak, mielőtt elindultak.

A fürdőszobában Towfik megtalálta azokat a ruhákat, amelyekben Schulz a sivatagba ment. A cipőben sok volt a homok, a nadrág hajtókáján pedig több olyan apró folt látszott, amit talán cement okozott. A gyűrött zakó zsebéből egy rendkívül vékony, négyszögletes, kék műanyagtok került elő; oldalai körülbelül másfél hüvelyk hosszúak lehettek. Olyan fényvédő borítékot tartalmazott, amilyenbe a fényérzékeny filmet szokták csomagolni.

Towfik zsebre vágta a műanyagtokot.

A bőröndökről leszedett repülőtéri címkéket a parányi hallban, a szemétkosárban találta meg. Schulzék Massachusetts államból, Bostonból jöttek, tehát a professzor valószínűleg a Harvardon, az MIT-n vagy a közelben lévő számos kisebb egyetem valamelyikén tanít. Towfik gyors fejszámolást végzett. Schulz a második világháború alatt húszegynéhány éves lehetett; könnyen előfordulhat, hogy ő is egyike azoknak a német rakétaszakértőknek, akik a háború után az USA-ban telepedtek le.

Vagy nem. Hiszen nem muszáj nácinak lenni ahhoz, hogy valaki az araboknak dolgozzon.

Akár náci, akár nem, Schulz afféle garasoskodó alak lehet: kizárólag olyan szappant, fogkrémet és borotvavizet használ, amit ingyen adnak a repülőgépeken meg a szállodákban.

Az asztal közelében, amelyen a gines poharak álltak, vonalas írótömb hevert a padlón, egy nádszék mellett. Az írótömbön ceruza feküdt. Talán Schulz jegyzeteket készített sivatagi útjáról, amíg a gint kortyolgatta. Towfik tűvé tette a lakást a tömbről letépett lapokért.

A teraszon találta meg őket, egy üveghamutartóban. Teljesen elégtek.

Hűvös volt az éjszaka. Egy-két hónap múlva meleg lesz a levegő, és mindent betölt a kertben lévő paliszanderfa virágainak illata. A városi forgalom a távolban zümmögött. Towfikot mindez apja jeruzsálemi lakására emlékeztette. Azon tűnődött, vajon mikor láthatja viszont Jeruzsálemet.

Mindent megtett, amit itt megtehetett. De azért még egyszer megnézi azt a jegyzettömböt, gondolta, hátha Schulz úgy megnyomta a ceruzát, hogy a következő lapra is átnyomódott a szöveg. Elfordult a korláttól, és a teraszon átvágva a szalonba vezető szárnyas ajtóhoz ment.

Már a kilincsen volt a keze, amikor hangokat hallott.

Kővé dermedt.

– Ne haragudj, drágám, egyszerűen nem bírtam volna ki még egy agyonsütött bélszínt.

– Az Isten szerelmére, azért ehettünk volna valamit!

A Schulz házaspár hazajött.

Towfik gyorsan felidézte, merre járt a lakásban: hálószobák, fürdőszoba, szalon, konyha… mindent a helyére tett, amihez hozzányúlt, kivéve a kis műanyagtokot. Azt egyébként is meg kell tartania. Schulz kénytelen lesz beletörődni, hogy elvesztette.

Ha most észrevétlenül meg tudna lépni, talán soha nem jönnének rá, hogy itt járt.

Ráhasalt a terasz korlátjára, és csak az ujjai hegyével kapaszkodva, teljes testhosszával lefelé lógott. Túl sötét volt, nem látta a talajt. Leugrott, könnyedén földet ért és elosont.

Életében először tört be valahova, és meg volt elégedve magával. Olyan simán ment, mint egy kiképzési feladat, amelyben a lakás tulajdonosa idő előtt hazaér, így a kémnek hirtelen kell távoznia a váratlan veszély esetére előre megállapított útvonalon. Towfik elmosolyodott a sötétben. Talán megéri, hogy megkapja azt az irodai munkát…

Beült a kocsijába, begyújtotta a motort és bekapcsolta a fényszórót.

Két férfi bukkant elő az árnyékból, és jobbról-balról közrefogta a Renault-t.

Ki a…?

Towfik nem állt meg, hogy megtudja, mi folyik itt. Teljes erővel egyesbe lökte a sebességváltót, és elhúzott. A két férfi gyorsan félreugrott.

Meg sem kísérelték, hogy megállítsák. De hát akkor miért jöttek ide? Biztosítani akarták, hogy a kocsiban maradjon?

Beletaposott a fékbe, a hátsó ülésre nézett, és elviselhetetlen szomorúság kerítette hatalmába, mert már tudta, hogy soha többé nem láthatja viszont Jeruzsálemet.

Magas, sötét öltönyös arab mosolygott rá egy kis revolver csöve mögül.

– Hajtson tovább – utasította a férfi arabul –, de kérem, ne ilyen gyorsan.

Kérdés: Neve?

Felelet: Towfik el-Masiri.

K: Személyleírása?

F: Korom huszonhat év, magasságom százhetvenöt centiméter, súlyom kilencven kilogramm; barna szem, fekete haj, szemita arcvonások, világosbarna bőr.

K: Foglalkozása?

F: Egyetemi hallgató.

K: Milyen nap van ma?

F: Szombat.

K: Nemzetisége?

F: Egyiptomi.

K: Mennyi húszból hét?

F: Tizenhárom.

A fenti kérdések arra szolgálnak, hogy segítségükkel a lehető leggyorsabban be lehessen állítani a hazugságvizsgáló berendezést.

K: A CIA-nek dolgozik?

F: Nem. (IGAZ)

K: A németeknek?

F: Nem. (IGAZ)

K: Akkor Izraelnek.

F: Nem. (NEM IGAZ)

K: Valóban egyetemi hallgató?

F: Igen. (NEM IGAZ)

K: Beszéljen a tanulmányairól.

F: Kémiával foglalkozom a kairói egyetemen. (IGAZ) A polimerek érdekelnek. (IGAZ) Ásványolaj-kutató vegyészmérnök akarok lenni. (NEM IGAZ)

K: Mik azok a polimerek?

F: Összetett szerves vegyületek, hosszú láncú molekulákkal. A leggyakoribb a politén. (IGAZ)

K: Neve?

F: Towfik el-Masiri. (NEM IGAZ)

K: A fejére és a mellkasára helyezett tapadókorongok mérik a pulzusát, a szívverését, a légzését, meg azt, hogy mennyire izzad. Ha valótlant állít, az anyagcseréje rögtön elárulja – gyorsabban lélegzik, erősebben izzad, és így tovább. Ez a gép, amit szovjet barátainktól kaptunk, megmutatja nekem, hogy mikor hazudik. Amellett történetesen tudom, hogy Towfik el-Masiri halott. Kicsoda maga?

F: (nincs válasz)

K: A pénisze hegyére erősített vezeték egy másik gép tartozéka. Ezzel a gombbal áll összeköttetésben. Ha megnyomom a gombot –

F: (sikoly)

K: – villanyáram halad át a vezetéken, és maga sokkot kap. A lábát azért tettük egy vödör vízbe, hogy növeljük a készülék teljesítményét. Neve?

F: Avram Ambache.

Az elektromos berendezés gátolja a hazugságvizsgáló működését.

K: Gyújtson rá.

F: Köszönöm.

K: Akár hiszi, akár nem, gyűlölöm ezt a munkát. Az a baj, hogy azok, akik szeretik, soha nem csinálják jól – tudja, az embernek érzékenynek kell lennie. Én érzékeny vagyok… Gyűlölöm nézni, ha valaki szenved. Maga nem?

F: (nincs válasz)

K: Most megpróbál rájönni, hogyan tudna ellenállni nekem. Kérem, ne bajlódjon ilyesmivel. A… kihallgatás modern eszközeivel szemben nem lehet védekezni. Neve?

F: Avram Ambache. (IGAZ)

K: Ki a főnöke?

F: Nem értem a kérdést. (NEM IGAZ)

K: Bosch?

F: Nem. Friedman. (A MŰSZER JELZÉSE BIZONYTALAN)

K: Inkább Bosch.

F: Igen. (NEM IGAZ)

K: Nem, mégsem Bosch. Krantz.

F: Oké, Krantz… ahogy akarja. (IGAZ)

K: Hogyan teremt kapcsolatot vele?

F: Rádióval. (NEM IGAZ)

K: Nem mond nekem igazat.

F: (sikoly)

K: Hogyan teremt kapcsolatot vele?

F: Van egy levélszekrény a faubourg-ban, amit nem használnak…

K: Maga azt hiszi, ha fájdalmat érez, akkor a hazugságvizsgáló nem működik megfelelően, tehát a kínszenvedés biztonságos. De csak részben van igaza. Ez ugyanis rendkívül finom műszer, és hosszú hónapokig tartott, míg megtanultam kifogástalanul kezelni. Az elektrosokk után csak néhány másodperc szükséges ahhoz, hogy átállítsam a gépet a maga felgyorsult anyagcseréjére, és ismét meg tudjam állapítani, mikor hazudik. Hogyan teremt kapcsolatot a főnökével?

F: Van egy levélszekrény a… (sikoly)

K: Ali! Akkorát rúgott, hogy kiszabadult a lába… nagyon erősen rángatózik. Kötözd le újra, mielőtt magához tér! Fogd ezt a vödröt, és eressz még bele vizet.

(szünet)

Jól van, már éledezik; tűnj el! Hall engem, Towfik?

F: (alig érthető)

K: Neve?

F: (nincs válasz)

K: Egy apró szúnyogcsípés, hogy segítsen…

F: (sikoly)

K: …gondolkozni.

F: Avram Ambache.

K: Milyen nap van ma?

F: Szombat.

K: Mit kapott reggelire?

F: Lóbabot.

K: Mennyi húszból hét?

F: Tizenhárom.

K: Mi a foglalkozása?

F: Egyetemi hallgató. Ne! Kérem! És… kém, igen, kém vagyok, ne nyomja meg a gombot, kérem, jaj, Istenem, Istenem…

K: Hogyan teremt kapcsolatot?

F: Rejtjeles táviratokkal.

K: Gyújtson rá. Tessék… ó, úgy látom, reszket, kiesik a szájából a cigaretta – hadd segítsek… így, ni.

F: Köszönöm.

K: Próbáljon megnyugodni. Ne felejtse el, hogy amíg igazat mond, semmi nem fog fájni.

(szünet)

Jobban érzi magát?

F: Igen.

K: Én is. Akkor most meséljen nekem Schulz professzorról. Miért követte?

F: Parancsot kaptam rá. (IGAZ)

K: Tel-Avivtól?

F: Igen. (IGAZ)

K: Pontosan kitől?

F: Nem tudom. (A MŰSZER JELZÉSE BIZONYTALAN)

K: De tippelni csak tud.

F: Boschtól. (A MŰSZER JELZÉSE BIZONYTALAN)

K: Vagy Krantztól?

F: Lehet. (IGAZ)

K: Krantz jó ember. Megbízható. Hogy van a felesége?

F: Kitűnően, én… (sikoly)

K: A felesége 1958-ban meghalt. Miért kényszerít rá, hogy fájdalmat okozzak magának? Mit csinált Schulz?

F: Két napot városnézéssel töltött, aztán eltűnt a sivatagban egy szürke Mercedesszel.

K: És maga betört a lakásába.

F: Igen. (IGAZ)

K: Mit tudott meg?

F: Azt, hogy Schulz tudós. (IGAZ)

K: És még?

F: Amerikai. (IGAZ) Ez minden (IGAZ)

K: Ki volt a kiképzőtisztje?

F: Ertl. (A MŰSZER JELZÉSE BIZONYTALAN)

K: Persze nem ez a valódi neve.

F: Nem tudom. (NEM IGAZ) Ne! Ne nyomja meg a gombot, hadd gondolkozzam, egy pillanat, úgy emlékszem, azt hallottam valakitől, hogy a valódi neve Manner. (IGAZ)

K: Ó, Manner! Micsoda szégyen! Régimódi fazon. Még mindig azt hiszi, az ügynököket ki lehet képezni rá, hogy ellenálljanak a vallatásnak. Tudja, ő az oka, hogy maga most ennyit szenved. És kikkel volt együtt a kiképzésen?

F: Soha nem tudtam a valódi nevüket. (NEM IGAZ)

K: Tényleg?

F: (sikoly)

K: A valódi neveket akarom hallani!

F: Nem mindenkiét…

K: Azokét mondja, akikét ismeri.

F: (nincs válasz)

(sikoly)

A fogoly elvesztette az eszméletét.

(szünet)

K: Neve?

F: Izé… Towfik. (sikoly)

K: Mit kapott reggelire?

F: Nem tom.

K: Mennyi húszból hét?

F: Huszonhét.

K: Mit mondott Krantznak Schulz professzorról?

F: Városnézés… Nyugati sivatag… a megfigyelés megszakadt…

K: Kikkel volt együtt a kiképzésen?

F: (nincs válasz)

K: Kikkel volt együtt a kiképzésen?

F: (sikoly)

K: Kikkel volt együtt a kiképzésen?

F: Igen; bár a halál árnyékának völgyén sétálok át…

K: Kikkel volt együtt a kiképzésen?

F: (sikoly)

A fogoly meghalt.

Amikor Kawash találkozót kért, Pierre Borg azonnal indult. A helyről és az időpontról nem volt vita: Kawash üzenetet küldött és randevút adott, Borg pedig feltétlenül megjelent. Kawash volt Borg életének legjobb kettős ügynöke, és kész.

A Moszad főnöke Kawashra várva az Oxford Circus metróállomáson, az észak felé tartó Bakerloo vonal peronjának egyik végében állt, és egy teozófiai előadássorozat hirdetését olvasgatta. Fogalma sem volt, hogy az arab miért éppen Londont szemelte ki erre a találkozóra; azt sem tudta, vajon mit mondott Kawash a gazdáinak, ugyan mi keresnivalója van a városban; sőt arról se volt halvány sejtelme sem, hogy Kawash miért áruló. De ez az ember hozzásegítette az izraelieket, hogy megnyerjenek két háborút és elkerüljék a harmadikat, Borgnak tehát szüksége volt rá.

Borg végigpillantott a peronon: a tömegből kimagasló barna fejet keresett hatalmas, keskeny orral. Úgy gondolta, tudja, miről akar beszélni vele az arab. Remélte, hogy nem téved.

Módfelett idegesítette a Schulz-ügy. Úgy kezdődött, mit egy szokványos megfigyelés, épp megfelelő feladatnak látszott a legújabb, legtapasztalatlanabb kairói ügynökének: egy nagymenő amerikai fizikus, aki Európában tölti a szabadságát, majd elhatározza, hogy körutazást tesz Egyiptomban. Az első figyelmeztető jel akkor érkezett, amikor Towfik szem elől tévesztette Schulzot. Borg ekkor fokozta a tervvel kapcsolatos tevékenységet. Egy Milánóban élő szabadúszó újságíró, aki időnként a német hírszerzésnek dolgozott, megerősítette, hogy Schulz kairói repülőjegyét egy egyiptomi diplomata felesége váltotta meg Rómában. Aztán a CIA, a bevett szokás szerint, átküldött a Moszadnak egy sorozat műholdfelvételt Kattara környékéről, ahol építkezés nyomait lehetett látni – és Borgnak eszébe jutott, hogy Schulz Kattara felé igyekezett, amikor Towfik a nyomát vesztette.

Valami történt a színfalak mögött, de ő nem tudta, micsoda, és ez idegesítette.

Mindig idegeskedett. Ha nem az egyiptomiak, akkor a szíriaiak miatt; ha nem a szíriaiak, akkor a fedajinok miatt; ha nem az ellenségei, akkor a barátai miatt, no meg amiatt, hogy az utóbbiak meddig lesznek a barátai. Idegesítő munkája volt. Az anyja egyszer azt mondta: – Még hogy a munka! A fenét! Idegesnek születtél; olyan vagy, mint szegény apád. Ha kertész volnál, akkor is idegeskednél a munkád miatt. – Lehet, hogy igaza volt, de mindegy, hiszen egy kémfőnöknek kizárólag a paranoia a normális elmeállapota.

Towfikkal most megszakadt a kapcsolat, és valamennyi jel közül ez volt a legidegesítőbb.

Talán Kawash választ tud adni néhány kérdésre.

Bedübörgött egy szerelvény. Borg nem a metróra várt. Olvasni kezdte egy moziplakát szövegét. A feltüntetett nevek fele zsidó név volt. Talán filmproducernek kellett volna mennem, gondolta.

A szerelvény kidübörgött az állomásról. Borgra árnyék vetült. Fölnézett és Kawash nyugodt arcát látta.

– Köszönöm, hogy eljöttél – szólalt meg az arab. Mindig ugyanezt mondta.

Borg eleresztette a füle mellett; soha nem tudta, mit válaszoljon a köszönő szavakra. – Mi újság? – kérdezte.

– Pénteken ki kellett vonnom a forgalomból az egyik újoncodat Kairóban.

– Kellett?

– A katonai hírszerzés testőröket adott egy fontos személyiség mellé, és kiszúrták, hogy a kölyök követi őket. Nekik nincs bevethető állományuk a városban, ezért az én osztályomat kérték meg, hogy kapcsoljuk le a fiút. Hivatalos kérés volt.

– A fenébe! – dühöngött Borg. – Mi történt a kölyökkel?

– A szolgálati szabályzat szerint kellett eljárnom – felelte Kawash. – Nagyon szomorúnak látszott. – A fiú vallatás közben meghalt. Avram Ambache-nak hívták, de Towfik el-Masiri álnéven működött.

Borg összeráncolta a szemöldökét. – Megmondta neked a valódi nevét?

– Meghalt, Pierre.

Borg ingerülten rázta meg a fejét: Kawash világéletében hajlamos volt rá, hogy személyes szempontokon lovagoljon. – Miért mondta meg neked a nevét?

– A ruszki berendezéssel dolgozunk. Elektrosokk és hazugságvizsgáló együtt. Nem képzitek ki rá őket, hogy megbirkózzanak vele.

Borg kurtán fölnevetett. – Ha beszélnénk nekik róla, egyetlen istenverte újoncot se tudnánk beszervezni. Még mit köpött?

– Semmi olyat, amiről nem tudtunk. Megtette volna, de még időben megöltem.

– Te ölted meg?

– Én vezettem a vallatást, hogy meggyőződjem róla: semmi fontosat nem árul el. Mostanában ezeket a kihallgatásokat magnóra veszik, és megőrzik a felvételt. Sokat tanulunk az oroszoktól. – A barna szempárban elmélyült a szomorúság. – Jobban örülnél, ha mással gyilkoltatnám meg a fiaidat?

Borg rábámult, aztán elfordult. Már megint el kellett terelnie a beszélgetést az érzelgős témáról.

– Mit derített ki a kölyök Schulzról?

– Azt, hogy egy ügynök kivitte a professzort a Nyugati-sivatagba.

– Jó, de miért?

– Nem tudom.

– Neked tudnod kell, hiszen az egyiptomi hírszerzésnek dolgozol! – Borg kordában tartotta a haragját. Nem kell sürgetni a fickót, gondolta; úgyis elmondja, amit tud.

– Fogalmam sincs, mit művelnek odakint, mert létrehoztak egy különleges csoportot, az foglalkozik a dologgal – felelte Kawash. – Az én osztályomat nem informálják.

– Van valami tipped, hogy miért?

Az arab vállat vont. – Szerintem nem akarják, hogy a ruszkik kiszagolják. Mostanában mindent elcsípnek, ami az osztályunkon megy keresztül.

Borg ezúttal nem leplezte csalódottságát. – Csak ennyi telt volna Towfiktól?

Az arab halk hangjában most harag vibrált. – A kölyök miattad halt meg! – mondta.

– Majd fönt a mennyben megköszönöm neki. Hiába halt meg?

– Ezt lopta el Schulz lakásából. – Kawash kihúzta a kezét a kabátja zsebéből, és egy kis négyszögletes, kék műanyagtokot mutatott Borgnak.

Borg elvette tőle. – Honnan tudod, hogy hol szerezte?

– Rajta vannak Schulz ujjlenyomatai. És Towfikot rögtön azután tartóztattuk le, hogy betört a lakásba.

Borg kinyitotta a tokot, megtapogatta a fényvédő borítékot. Nem volt leragasztva. Kivette belőle a fényérzékeny negatívot.

– Felnyitottuk a borítékot és előhívtuk a filmet. Semmi nincs rajta – közölte az arab.

Borg rendkívül elégedetten mindent visszarakott a tokba, és zsebre vágta. Most már mindennek volt értelme; most már mindent értett, és tudta, mit kell tennie. Befutott egy szerelvény. – Nem akarod ezt elcsípni? – kérdezte az arabtól.

Kawash kissé összeráncolta a homlokát, aztán bólintott, majd amikor a metró megállt és kinyíltak az ajtók, a peron szélére lépett. Beszállt, és közvetlenül az ajtó mellől kiszólt: – Nem tudom, mi a fene ez a műanyagtok – mondta.

Te ugyan nem kedvelsz engem, de azért szerintem zseni vagy, gondolta Borg. Miközben a metrószerelvény ajtói lassan becsukódtak, halványan rámosolygott az arabra. – De én tudom! – mondta.

KETTŐ

Az amerikai lány el volt ragadtatva Nat Dicksteintől.

Egymás mellett gyomláltak és ástak egy poros szőlőskertben, a Galileai-tenger felől fújó könnyű szélben. Dickstein levette az ingét, sortban és szandálban dolgozott, s a városban születettek szokása szerint fittyet hányt a napnak.

Sovány volt, vékonycsontú, a válla keskeny, a mellkasa szűk, a könyöke meg a térde bütykös. Karen mindig őt nézte, amikor pihenőt tartott – méghozzá elég gyakran; a férfi viszont fáradhatatlannak látszott. Erős izmai úgy mozogtak barna, sebhelyes bőre alatt, akár az összecsomózott kötelek. Karen érzéki nő volt, meg akarta érinteni azokat a sebhelyeket, és szerette volna megkérdezni, Dickstein hogyan szerezte őket.

A férfi néha fölnézett, elkapta a lány pillantását, de nem jött zavarba; elmosolyodott és folytatta a munkát. Szabályos arca nyugodt volt és kifürkészhetetlen. Barna szeme meg-megcsillant olcsó kerek szemüvege mögött, amely Karen nemzedékének annyira tetszett, mert John Lennon is olyat hordott. Dickstein rövidre nyíratta barna haját; Karen szerette volna, ha megnöveszti. Ha a férfi ferde mosolyra húzta a száját, fiatalabbnak látszott, bár egyébként is nehéz volt megállapítani, mennyi idős lehet. Egy fiatalember ereje és energiája buzgott benne, de a lány látta a tetoválást, amit a koncentrációs táborban égettek a bőrébe, tehát legalább negyvenévesnek kellett lennie.

Dickstein nem sokkal Karen után, 1967 nyarán érkezett a kibucba. A lány dezodorokkal és fogamzásgátló tablettákkal fölszerelve toppant be, mert olyan helyet keresett, ahol a hippik eszményei szerint élhet anélkül, hogy a nap huszonnégy órájában a kábítószerek hatása alatt lenne. A férfit mentőautóval hozták ide. Karen úgy vélte, a hatnapos háborúban sebesült meg, és a kibuc lakói határozatlanul bár, de elismerték, hogy valóban ilyesmi történt vele.

Egészen másképp fogadták, mint a lányt. Karent barátságosan, ám bizalmatlanul köszöntötték, mert életfilozófiájában a sajátjukat látták ugyan, de veszélyes kiegészítésekkel. Nat Dickstein viszont úgy tért vissza, mint a rég elveszett fiú. Összegyűltek körülötte, levessel etették, és a sebei láttán könnybe lábadt a szemük.

Ha Dickstein a fiuk volt, akkor Esther, a kibuc legidősebb tagja, az anyjuk. – Úgy néz ki, mint Golda Meir anyja – mondta Karen, és a többiek közül valaki megjegyezte: – Szerintem inkább úgy, mint Golda Meir apja –, erre a többiek szeretettel nevetgélni kezdtek. Esther bottal járt-kelt mindenfelé a faluban, és kéretlenül is tanácsokat osztogatott, méghozzá igen bölcs tanácsokat. Őrködött a betegszoba előtt, ahol Dicksteint ápolták, botjával hadonászva elzavarta a ricsajozó gyerekeket, veréssel fenyegette őket, de még a legkisebbek is tudták, hogy nem kell komolyan venni.

Dickstein nagyon gyorsan meggyógyult. Néhány nap elteltével már a napon üldögélve zöldséget tisztított a konyhának, és disznóvicceket mesélt a nagyobb gyerekeknek. Két hét múlva pedig a mezőn szorgoskodott, sőt, hamarosan keményebben dolgozott, mint bárki, a legfiatalabb férfiakat kivéve.

A múltját homály fedte, de Esther elmesélte Karennak, hogyan érkezett meg Dickstein Izraelbe 1948-ban, a függetlenségi háború idején.

Esther számára 1948 a közelmúltat jelentette. Fiatalkorában, a század első két évtizedében Londonban élt, és mielőtt Palesztinába emigrált, fél tucat baloldali, radikális mozgalom aktivistája volt a szüfrazsettektől kezdve a pacifistákig; de sokkal régebbi események is elraktározódtak benne, például az oroszországi pogromok, amelyek szörnyű, lidércnyomásos képeire halványan még emlékezett. A déli nap hevében, egy fügefa alatt ülve a saját bütykös kezével összeeszkábált széket lakkozta, közben úgy beszélt Dicksteinről, akár egy okos, de csintalan diákról.

– Tán nyolcan-kilencen lehettek, néhány egyetemista meg egy pár melós az East Endről. Ha volt egyáltalán pénzük, annak a fenekére vertek, mielőtt megérkeztek Franciaországba. Teherautón, autóstoppal jutottak el Párizsba, aztán fölkapaszkodtak egy marseille-i teherautóra. Onnan, úgy hírlik, szinte végig gyalog tették meg az utat Olaszországig. Aztán megcsaptak egy behemót kocsit, egy német vezérkari Mercedest, és azon furikáztak le az olasz csizma orrába. – Esther arca ráncba szaladt, ahogy elmosolyodott, és Karen arra gondolt: az öregasszony nem adta volna egy vak lóért, ha akkor a fiúkkal tarthat.

– Dickstein a háború alatt Szicíliában szolgált, és azt rebesgették, hogy kapcsolatba került a maffiával. Az övék volt minden fegyver, ami a háborúból megmaradt. Dickstein fegyvereket akart szerezni Izraelnek, de nem volt pénze. Rábeszélte a szicíliaiakat, hogy adjanak el egy hajóra való géppisztolyt egy arab vevőnek, aztán súgják meg a zsidóknak, hol veszik át a rakományt az arabok. A maffiózók tudták, miben sántikál, és tetszett nekik az ötlet. Nyélbe ütötték az üzletet, a szicíliaiak megkapták a pénzüket, és Dickstein meg a cimborái rakományostul ellopták a hajót, aztán Izraelig meg sem álltak!

Karen olyan hangosan nevetett a fügefa alatt, hogy egy legelésző kecske vészjóslóan nézett föl rá.

– Várj csak – mondta Esther –, még nem hallottad a végét! Néhány diák annak idején evezett az egyetemen, a melósbandában meg akadt egy dokkmunkás, de ennél többet aztán nem tudtak a tengeri hajózásról, és most minden segítség nélkül ladikáztak egy ötezer tonnás teherhajón. A navigálás alapelveit kiokoskodták, mert a fedélzeten találtak néhány térképet meg egy iránytűt. Dickstein megnézte egy könyvben, hogyan kell elindítani a hajót, de azt mondja, az már nem volt benne, hogyan kell megállítani. Így futottak be Haifába, kiabálva, integetve, kalapjukat a levegőbe hajigálva, mintha az egész valami diákcsíny lenne – és teljes gőzzel belerohantak a dokkba. Persze rögtön megbocsátottak nekik, hiszen a fegyver a szó szoros értelmében többet ért az aranynál. És azóta hívják Dicksteint Kalóznak.

Ahogy bő, lötyögő sortjában és szemüvegében itt a szőlőben dolgozik, nem nagyon hasonlít egy igazi kalózhoz, de így is vonzó férfi, gondolta Karen. El akarta csábítani, de nem tudta, hogyan fogjon hozzá. Dickstein szemmel láthatóan kedvelte, neki meg gondja volt rá, hogy a tudtára adja: csak a kezét kell kinyújtania érte. De a férfi a kisujját se mozdította. Talán úgy érezte, túl fiatal és ártatlan a lány. Vagy talán egyszerűen csak nem érdekelték a nők.

Dickstein hangja betört Karen gondolataiba. – Azt hiszem, készen vagyunk.

A lány a napra nézett: ideje volt elindulni. – Kétszer annyit dolgoztál, mint én.

– Hozzászoktam a munkához. Idestova húsz éve élek itt. Az embernek a vérévé válik.

Amíg a falu felé ballagtak, az ég színe bíborvörösről sárgára változott. – És mivel foglalkozol, amikor nem vagy itt? – kérdezte Karen.

– Ó… megmérgezem a kutakat, és százával rabolom el a keresztény gyerekeket.

Karen nevetett.

– Szerinted milyen itt az élet Kaliforniához képest? – kérdezte Dickstein.

– Ez az ország csodálatos – felelte a lány. – Azt hiszem, még sokat kell dolgozni, mire a nők igazán egyenjogúak lesznek.

– Igen; úgy néz ki, most épp ez a legfontosabb problémánk.

– Neked erről soha nincs túl sok mondanivalód.

– Ide figyelj! Azt hiszem, igazad van, de szerintem jobb, ha az ember maga vívja ki a szabadságát, mint ha tálcán kínálják neki.

– Ez jó ürügy, hogy semmit ne kelljen csinálni – mondta Karen.

Dickstein nevetett.

Amikor beléptek a faluba, elhaladtak egy pónilovon ülő, puskával felfegyverzett fiatalember mellett, aki éppen őrszolgálatra indult a település határára. Dickstein odakiáltott neki: – Légy óvatos, Ysrael! – A Golan-fennsík felől persze megszűnt a bombázás, és a gyerekeknek már nem kellett a föld alatti bunkerokban aludniuk, de azért a kibuc továbbra is fenntartotta a járőrszolgálatot. Dickstein is azok közé tartozott, akik az őrködés folytatása mellett szavaztak.

– Most Mottie-nak fogok felolvasni – mondta.

– Én is veled mehetek? – kérdezte a lány.

– Miért ne? – Dickstein az órájára nézett. – Épp annyi időnk van, hogy lezuhanyozzunk. Öt perc múlva gyere át hozzám.

Elköszöntek egymástól, és Karen zuhanyozni ment. Egy árva kisgyerek számára a kibuc a legjobb hely, gondolta, míg levetkőzött. Mottie szülei meghaltak – az apja a legutóbbi háborúban robbant föl egy támadás közben, a Golan-fennsíkon, az anyját pedig évekkel korábban ölték meg, amikor a fedajinokkal csaptak össze. Mindketten Dickstein közeli barátai voltak. Természetesen a gyermek számára ez tragédia volt; de még mindig a saját ágyában aludt, ugyanabban a szobában evett, és csaknem száz felnőtt szerette és törődött vele – nem tukmálták rá vonakodó nagynénikre, sem öregedő nagyszülőkre, vagy ami a legrosszabb, nem küldték árvaházba. És itt volt neki Dickstein.

Karen lemosta magáról a port, aztán tiszta ruhába bújt, és átment Dickstein szobájába. Mottie már Dickstein ölében ült, és a hüvelykujját szopogatva héberül hallgatta A Kincses szigetet. Karen senkit sem ismert Dicksteinen kívül, aki a londoni külváros akcentusával beszélte a héber nyelvet. Mindez most még furcsábban hatott, mert különböző hangokon szólaltatta meg a történet szereplőit: Jimet vékony fiúhangon, Long John Silvert dörmögő, dühös morgással, az őrült Ben Gunnt pedig rekedt suttogással. Karen leült és a sárga lámpafényben nézte őket, közben arra gondolt, milyen kisfiúsnak látszik Dickstein, s milyen felnőttnek a gyerek.