Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

New Foundland zátonyain

Nordlandban (állatok között)

Rejersen, a »Délcsillag« hajósgazdája

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Knut Hamsun

NEW FOUNDLAND ZÁTONYAIN
ELBESZÉLÉSEK

fordította:
P. Ábrahám Ernő

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-927-1 EPUB
ISBN 978-963-559-928-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2024

az elektronikus változat az 1913. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító
Homer Winslow (1836 – 1910) The fog warning
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

New Foundland zátonyain[1]

Hónapról-hónapra a zátonyokon horgonyoztunk s tőkehalra halásztunk. Nyár-tél váltakoztak s mi egyre csak azon egy helyen vesztegeltünk, kint a nyílt tengeren, két földrésznek, Európának és Amerikának a határán. Évente négyszer-ötször fölhajóztunk Miquelonig, hogy eladjuk a zsákmányt s élelmiszert vegyünk. Azután ismét kivitorláztunk a tengerre, újra horgonyt vetettünk a régi helyen, halásztunk s megint visszahajóztunk Miquelonba, adni-venni. Én sohasem szálltam partra Miquelonban sem. Miért is szálltam volna ki? Embert is alig lehetett látni abba a kis világvégi fészekben, ahol mindössze néhány halász és halkufár lakott.

Hajónk, a Kongo, orosz hajó volt, igazi orosz hajó, öreg bárka, két oldalán félig fedett régi ágyúrésekkel. Nyolcan voltunk rajta legénység; két holland, egy francia, két orosz és én; a még hiányzó kettő szerecsen volt.

Négy csónakja volt a Kongónak. Reggel útra keltünk rajtuk s bevontuk a háló-köteleket, nyáron három órakor, télen reggeli szürkület idején; este újra hálót vetettünk, mindig ugyanazon a helyen, hét-nyolcszáz ölnyire a Kongótól nyugat felé. Egyik nap múlt a másik után s mi egyre csak ott vesztegeltünk. Semmi változatosság nem volt az életünkben; sokszor még azt se tudtuk, vasárnap van-e, vagy hétfő? Csak az a szokatlan dolog különböztette meg életüket a többi new-foundlandi halász életétől, hogy a mi hajónkon egy asszony is volt. Fiatal, de visszataszító teremtés volt ez az asszony, borzasztóan sovány, apró kezét egész fürtökben lepte a szemölcs.

Csaknem minden reggel láttuk, mikor csónakba szálltunk; rendesen éppen akkor kelt fel, álmos volt s pacuha. De akármilyen ronda volt is s ha sohasem szólt hozzánk csak egy szót is, mindnyájan szerettük, mindőnk a maga módján s egyikőnk se tudott volna meglenni nélküle. Ennyire nem volt igényünk.

Nem tengerészek voltunk, csak halászok. A tengerésznek mindig feszül a vitorlája, valahova csak eljut, s akármilyen hosszú is az útja, végül mégis csak befejezi. De mink, mink csak vesztegeltünk zátonyokba kapaszkodó vasmacskáinkkal, egyre csak vesztegeltünk. Olyan soká voltunk ugyanazon az egy helyen, hogy végül szinte alig tudtuk elképzelni, milyen lehet a szárazföld. Nagyon megváltoztunk. Az örökös veszteglés elbutított, egészen elbutított bennünket. Alól-felől nem láttunk egyebet ködnél, tengernél s nem hallottunk mást, csak a szelet, meg a vihart; nem érdekelt bennünket semmi s nem gondoltunk végig csak egy hosszabb gondolatot sem. De miért is gondolkoztunk volna? örökös hallal való foglalatoskodásunk halakká alacsonyított bennünket is, különös, hússzerű tengeri állatokká, akik egy hajón csúsznak-másznak, s egy sajátságos, csak előttük érthető nyelven beszélnek.

Nem is olvastunk, semmit sem olvastunk. Levelek nem juthattak hozzánk ki a nyílt tengerre, azonkívül a mellünkre szálló sűrű köd, napi munkánk a nyers halakkal, a szakadatlanul a zátonyokon való belőlünk minden életkedvet.

Ettünk, dolgoztunk, aludtunk. Csak a francia érdeklődött közülünk még valamennyire a világ iránt. Egyszer félrehívott a fedélzeten s a legkomolyabb hangon kérdezte:

- Mit gondolsz, háború van-e most otthon?

Annyira nem érdekelt bennünket semmi, hogy szinte sohasem beszélgettünk. Tudtuk előre jól, mit felelne a másikunk kérdéseinkre s ráadásul sokszor csak a legnagyobb erőlködés árán tudtuk megérteni egymást. Mit értünk vele, hogy a hajón az angol volt a hivatalos nyelv! A két hollandi is, a francia is nehéz fejű volt, semmi kedvük tanulni s maguk az oroszok is, ha hosszabb volt a mondanivalójuk, darab ideig bosszankodva törték magukat, azután a saját anyanyelvükön folytatták. Röviden: mindenféle tekintetben nyomorultak, elhagyatottak voltunk.