IMPRESSZUM

Neil Gaiman: Coraline

Text copyright © Neil Gaiman, 2002

Illustration copyright © Dave McKean, 2002

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2009

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Neil Gaiman: Coraline

HarperCollins New York, 2002

Fordította: Pék Zoltán

ISBN: 978-963-419-333-3 (epub)

ISBN: 978-963-419-334-0 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A kötetet és a borítót tervezte: Kuszkó Rajmund

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Sz. Molnár Szilvia

Korrektor: Molnár Berta Eleonóra

Műfaj: fantasy

Hollynak elkezdtem

Maddynek befejeztem

ELŐSZÓ

1987-ben költöztünk be a Littlemead nevű épületbe, az apró Nutley falucskában Sussex megyében, Anglia déli részén. Valaha urasági kastélynak szánták, és mint megtudtam az öregembertől, akié volt, mielőtt eladta két helyi építtetőnek, Anglia királya orvosának építették. Akkor urasági kastély volt, de azóta felosztották lakásokra.

A Négyes lakás, ahol laktunk, jó hely volt, bár egy kicsit fura. Felettünk egy görög család lakott, alattunk egy félig vak öreg hölgy, aki azonnal feltelefonált hozzám, amikor csak a gyerekeim megmoccantak, és azt mondta, nem tudja, mi folyik odafenn, de lefogadná, hogy egy elefánt. Sosem voltam benne teljesen biztos, hányan laknak a házban, illetve hány lakás foglalt.

A lakásunkon végigfutott egy folyosó, ami akkora volt, mint egy külön szoba. A folyosó végén úgy lógott egy szekrényajtó, akár egy tükör.

Amikor elkezdetem könyvet írni Hollynak, az ötéves lányomnak, a történetet a házunkba helyeztem. Ez tűnt a legegyszerűbbnek. Így nem kellett magyarázgatnom neki, hol van ez vagy az. Pár dolgot megváltoztattam, például megcseréltem Holly szobáját és a nappalit. Aztán beletettem még egy zárt tölgyfaajtót, ami téglafalra nyílt, és beleoltottam azt az érzést, ami annak a háznak a társalgójában fogott el, ahol felnőttem.

Az a ház nagy és ódon volt, azelőtt osztották két részre, hogy a szüleimmel odaköltöztünk. Miénk volt a cselédszállás, egy szobát kivéve, a tölgyfa lambériás társalgót, „csak szolgáknak”, a végén egy ajtóval, ami valaha a család bejárata volt, de most nem vezetett sehová. Téglafalra nyílt.

Fogtam azt a szobát meg azt az ajtót, valamint a nagyanyám házának előszobáját (csak szolgáknak, nem a családnak, a falon gyümölcscsendéletekkel), és beleírtam abba a könyvbe, amin akkor kezdtem dolgozni.

A könyv a Coraline címet kapta. A Caroline nevet akartam leírni, csak elgépeltem. Néztem a Coraline szót, és tudtam, hogy valakinek a neve. Kíváncsi voltam rá, mi történt vele.

Holly szerette az ijesztő történeteket, amikben boszorkányok és bátor kislányok szerepeltek. Ilyen történeteket mesélt nekem. Úgyhogy Holly története ijesztő lesz.

Megírtam az elejét, aztán később kihúztam. Így szólt:

Ez Coraline története, aki a korához képest kicsi volt, és szörnyű nagy veszélybe került.

Mire az egész véget ér, Coraline meglátja, mi rejlik a tükrök mögött, kis híján balsorsra jut, szembeszáll a saját édesanyjával, megmenti az igazi szüleit a halálnál is rosszabb sorstól, és az esélytelenek nyugalmával diadalmaskodik.

Ez Coraline története, aki elvesztette a szüleit, majd megtalálta őket, és (nagyjából) megmenekült (nagyjából) sértetlenül.

Abbahagytam Holly könyvét, amikor Amerikába költöztünk. (A szabadidőmben írtam, és úgy tűnt, már nincs szabadidőm.)

Hat évvel később elővettem és folytattam a mondat közepén, ahol abbahagytam 1992 augusztusában.

Úgy folytattam, hogy

– Helló – mondta Coraline. – Hogyan jutottál be?

A macska nem szólt semmit.

Coraline felkelt az ágyból

Újrakezdtem, mert rájöttem, ha nem kezdem elölről, a kisebb lányom, Maddy, túl idős lesz, mire elkészül. Hollynak kezdtem el, Maddynek fejeztem be.

Ekkoriban egy gótikus öreg házban laktunk Amerika közepén, voltak ormai, és minden oldalról tornác vette körül, amihez lépcső vezetett fel. Száz éve építette egy német bevándorló, kartográfus (aki térképeket csinál) és művész. Állítólag a fia, Henry szerelt először motort hajóra vagy biciklire, és azt mondták róla, „a versenyautózás történetének legkreatívabb alakja”.

Újra a Coraline-t írtam, még mindig nem volt időm, ötven szót tudtam leírni minden este az ágyban elalvás előtt. Körútra mentem, hogy segítsek pénzt szerezni az Ötödik Alkotmánykiegészítés (ami a szólásszabadságról szól) érvényesítésére a képregényekben. A Coraline-t egy kis faházban fejeztem be egy tó partján egy erdőben.

Dave McKean barátom fényképeket csinált Littlemeadről, és azokból hozta létre a Coraline hátsó borítóján lévő házat.

Amikor Henry Selick animációs filmet készített a Coraline-ból, meghívott a stúdióba. Sok díszlet volt, mindet fekete függöny takarta. Henry büszkén megmutatta a házat, amiben Coraline a filmben lakik. Nála Coraline Angliából az amerikai Oregon államba került, és a ház a Rózsaszín Palota nevet kapta.

– Az az én házam – mondtam Henrynek.

Mert az volt. Henry Selick Rózsaszín Palotája az a ház volt, amiben most lakom, ormokkal meg tornáccal. Egyikünk sem biztos benne, hogyan történt, de illik egy könyvhöz, amit az egyik lányomnak kezdtem el az egyik házban, és a másiknak fejeztem be egy másikban.

A könyv 2002-ben jelent meg. Az embereknek tetszett. Díjakat kapott. Ami még fontosabb, egyesekre hatott.

Olyan történetet akartam írni a lányaimnak, ami elmondja nekik azt, amit gyerekkoromban én is szerettem volna tudni: hogy ha valaki bátor, attól még félhet. Ha bátor vagy, attól még félsz, nagyon félsz, rettenetesen félsz, de mégis helyesen cselekszel.

Most, tíz évvel később egyre több olyan nővel futok össze, aki azt mondja nekem, hogy a Coraline átsegítette nehéz időkön. Hogy amikor féltek, Coraline-ra gondoltak, és mégis helyesen cselekedtek.

És amiatt éri meg ez az egész.

Neil Gaiman

2011. december 5.

A tündérmesék nagyon is igazak: nemcsak mert
arra tanítanak, hogy sárkányok igenis vannak, hanem mert
arra tanítanak, hogy a sárkányokat le lehet győzni.

G. K. Chesterton

Coraline nem sokkal azután fedezte fel az ajtót, hogy beköltöztek a házba.

Vénséges vén ház volt: a tető alatt padlás, a föld alatt pince, az óriás agg fák alatt gazos udvar.

Az egész ház nem volt Coraline családjáé, ahhoz túlontúl nagy volt.

Mások is laktak az öreg épületben.

Spink kisasszony és Forcible kisasszony a Coraline-ék alatti lakásban laktak a földszinten. Mindketten öregek és kerekdedek voltak, egy rakás vénülő Hihgland terrierrel laktak együtt, akik olyan neveket kaptak, hogy Hamish, Andrew vagy Jock. A valahai időkben Spink kisasszony és Forcible kisasszony színésznők voltak, mint azt Spink kisasszony rögvest elmesélte Coraline-nak, amikor először találkoztak.

– Tudod, Caroline – mondta Spink kisasszony, rosszul értve Coraline nevét –, mind Forcible kisasszony, mind jómagam híres színésznők voltunk a magunk idején. A világot jelentő deszkákon álltunk, bizony, bogaram. Ne add azt a gyümölcskenyeret Hamish-nek, mert egész éjjel nem hagyja aludni majd a pocija.

– Coraline a nevem, nem Caroline – mondta Coraline. – Coraline.

A Coraline-ék feletti lakásban, a tető alatt egy nagy bajuszú, rigolyás vénember lakott. Azt mondta Coraline-nak, hogy egy egércirkusz igazgatója. De egyelőre senkinek se mutatja meg.

– Majd egy szép nap, Caroline, amikor készen állnak, és akkor az egész világon minden ember a csodájára fog járni az én egércirkuszomnak. Azt kérdezed, miért nem mutatom meg neked most. Ezt kérdezted?

– Nem – felelte halkan Coraline. – Azt kértem, hogy ne tessék Caroline-nak hívni. Coraline a nevem.

– Azért nem láthatod az egércirkuszomat – mondta a magáét a fenti lakó –, mert az egerek még nem gyakorolták be rendesen a műsort. Ráadásul nem hajlandók eljátszani a dalokat, amiket pedig nekik írtam. Az összes dal, amit az egereknek írtam, arra megy, hogy umpa-umpa. A fehér egerek ellenben csak valami olyasmit játszanak, hogy tudli-dudli. Azon gondolkodom, megpróbálok másféle sajtot adni nekik.

Coraline nem hitte el, hogy tényleg van egércirkusz. Úgy gondolta, az öregember csak kitalálta.

A beköltözésük utáni nap Coraline felfedezőútra indult.

Felderítette a kertet. Jókora kertnek bizonyult: leghátul volt egy régi teniszpálya, de a házban senki sem teniszezett, úgyhogy a pálya körüli kerítés kilyukadt, a háló meg szinte teljesen elrohadt; volt egy elhagyatott rózsakert, benne légypiszokkal borított, kornyadozó rózsabokrok; volt egy csupa-csupa kő sziklakert; volt egy boszorkánykör szortyogó, barna kalapos gombákból, amik dögletesen bűzlöttek, ha az ember rájuk lépett.

És volt még egy kút is. Aznap, amikor Coraline-ék beköltöztek, Spink kisasszony és Forcible kisasszony külön felhívták Coraline figyelmét arra, milyen veszélyes az a kút, és a lelkére kötötték, hogy nagy ívben kerülje el. Így aztán Coraline elindult megkeresni a kutat, hogy tudja, hol is van, és aztán nagy ívben el tudja kerülni.

A harmadik napon találta meg egy elvadult réten a teniszpálya mellett, egy facsoport mögött: az alacsony téglahengert jószerével elnyelte a magasra nőtt gaz. A kút száját deszkákkal takarták le, nehogy valaki beleessen. Az egyik deszkán volt egy lyuk, s Coraline egy egész álló délután kavicsot és makkot dobált le a lyukon, majd várt, számolva, mikor hallja meg a pluttyot, ahogyan a kavicsok és makkok messze lenn a vízbe csobbannak.

Kutatóútján Coraline állatokat is keresett. Talált is egy sündisznót, egy kígyóbőrt (kígyót nem), egy követ, ami békára hasonlított, és egy békát, ami kőre.

Találkozott egy dölyfös fekete macskával is, aki falakra és fatörzsekre kuporodva szemmel tartotta őt, de elillant, ahányszor Coraline odament volna, hogy játsszon vele.

Így töltötte az első két hetet a házban: a kert és a terep felderítésével.

Édesanyja mindig behívta ebédelni és vacsorázni. És persze Coraline-nak mindig melegen fel kellett öltöznie, ha kiment a házból, mert abban az évben nagyon hűvös volt a nyár; ő mégis minden nap felfedezőútra indult, mígnem egy nap megjött az eső, és Coraline-nak bent kellett maradni.

– Mit csináljak? – kérdezte Coraline.

– Olvass – tanácsolta neki az édesanyja. – Videózz. Játsszál a játékaiddal. Menj és szekírozd Spink kisasszonyt vagy Forcible kisasszonyt, vagy a rigolyás vénembert odafenn.

– De én egyiket se akarom. Én felfedezni akarok.

– Nekem mindegy, mit csinálsz – mondta neki az édesanyja –, csak ne csinálj rumlit.

Coraline az ablakhoz ment és nézte az esőt. Nem az a fajta eső volt, amibe ki lehet menni, hanem a másik fajta: az a fajta, amelyik leveti magát az égből, és placcsanva ér földet. Olyan eső volt, ami nem lacafacázik, és ezt most éppen azzal bizonyította, hogy a kertet igyekezett sáros-vizes grízes tésztává locskolni.

Coraline már látta az összes videót. A játékait unta, a könyveit pedig mind olvasta.

Bekapcsolta a televíziót. Sorba kapcsolgatta a csatornákat, de nem talált semmi érdekeset, csak öltönyös férfiakat, akik a tőzsdéről vitatkoztak, és beszélgetős műsorokat. Végül ráakadt egy tűrhető műsorra: egy természettudományos program második fele ment, amiben a védőszínekről volt szó. Nézte, ahogy állatok, madarak és rovarok álcázzák magukat leveleknek, ágaknak vagy éppen más állatoknak, hogy így meneküljenek azok elől, akik az életükre törnének. Ez tetszett neki, de hamar véget ért, és utána egy tésztagyárról adtak le riportot.

Itt volt az ideje, hogy beszéljen az édesapjával.

Coraline apja otthon volt. Mindkét szülője számítógépen dolgozott, amiből az következett, hogy sokat voltak otthon. Mindegyiküknek saját dolgozója volt.

– Szia, Coraline – mondta neki az apja hátra sem fordulva, amikor bement hozzá.

– Mm – így Coraline. – Esik.

– Ühüm – válaszolta apja. – Mintha dézsából öntenék.

– Nem, nem úgy – ellenkezett Coraline. – Egyszerűen csak esik. Kimehetek?

– Anya mit mond?

– Azt mondja, hogy ilyen időben nem mész sehová, Coraline Jones.

– Akkor nem.

– De én folytatni akarom a felfedezést.

– Hát akkor fedezd fel a lakást. Tessék, itt van papír és toll. Számold meg az összes ajtót és ablakot. Írj fel mindent, ami kék. Indíts expedíciót a melegvíz-tartály felderítésére. És hagyj engem dolgozni.

– Bemehetek a társalgóba? – Jonesék a társalgóban tartották a drága (és kényelmetlen) bútorokat, amiket Coraline nagymamája hagyott rájuk, amikor meghalt. Coraline-nak nem szabadott oda bemenni. Senki nem mehetett be oda. Ami nem volt nagy veszteség.

– Ha nem csinálsz rendetlenséget. És ne nyúlj semmihez.

Coraline ezt alaposan megfontolta, majd elvette a papírt meg a tollat, és elindult felfedezni a lakást.

Felfedezte a melegvíz-tartályt (az egyik konyhaszekrényben).

Megszámolt minden kék színű dolgot (153).

Megszámolta az ablakokat (21).

Megszámolta az ajtókat (14).

Az ajtók közül tizenhárom simán nyílt és csukódott. Egy azonban – az a nagy, faragott, barna faajtó a társalgó végében – zárva volt.

– Hová vezet az az ajtó? – kérdezte édesanyjától.

– Sehová, drágám.

– Olyan nincs.

Anyja csak a fejét rázta. – Megmutatom – mondta Coraline-nak.

Leemelt egy kulcskarikát a konyhaajtó keretének tetejéről. Lassan végigpörgette a kulcsokat, majd kiválasztotta a legvénebb, legfeketébb, legrozsdásabb kulcsot. Együtt bementek a társalgóba. Anyja a kulccsal kinyitotta az ajtót.

Az ajtó kitárult.

Édesanyjának igaza volt. Az ajtó nem vezetett sehová. Egy téglafalra nyílt.

– Amikor ez még egy ház volt – magyarázta Coraline-nak –, ez az ajtó is vezetett valahová. Aztán amikor lakásokra osztották, egyszerűen befalazták. A túloldalán az üres lakás van, amit még árulnak.

Betette az ajtót, a kulcscsomót pedig visszaakasztotta a konyhaajtó keretének tetejére.

– Nem zártad kulcsra – figyelmeztette Coraline.

– Minek? – vont vállat az édesanyja. – Nem vezet sehová.

Erre Coraline nem mondott semmit se.

Kint már majdnem besötétedett, az eső még mindig esett, kopogott az ablaküvegen, összemosta az autólámpák fényeit kint az utcán.

Coraline apja abbahagyta a munkát, és vacsorát készített.

– Apu – fintorgott Coraline –, megint receptből főzöl.

– Póréhagymás-krumplis becsináltat – ismerte el az édesapja –, és köretnek tárkonyos olvasztott Gruyere sajt.

Coraline sóhajtott. Aztán a hűtőből mikrós rósejbnit és mikrós minipizzát vett elő.

– Tudod, hogy nem szeretem a recepteket – torkollta le az édesapját, miközben vacsorája egyre csak körözött és körözött, a kis piros számok a mikrosütőn pedig visszapörögtek nulláig.

– Ha megkóstolnád, talán még ízlene is – mondta neki az apja, de Coraline csak a fejét rázta.

Aznap éjjel Coraline ébren feküdt az ágyban. Az eső elállt, és ő már-már el is aludt volna, amikor valami azt csinálta, hogy t-t-t-t-t-t. Coraline felült az ágyban.

Valami azt csinálta, hogy kríííí…

…aaaak.

Coraline felkelt és kinézett a folyosóra, de nem látott semmi különöset. Elindult a folyosón. Szülei szobájából halk horkolást – édesapja – és álmos mormolást – édesanyja – hallott.

Coraline arra gondolt, talán csak álmodta azt a hangot.

Valami megmozdult.

Szinte csak árnyékfoszlány volt, sebesen surrant a sötét folyosón, akár egy tenyérnyi éjszaka.

Coraline bízott benne, hogy nem pók. A pókoktól meglehetősen kellemetlenül érezte magát.

A fekete árny besurrant a társalgóba, és Coraline kicsit idegesen utána eredt.

A szoba sötét volt. Fény csak a folyosóról szűrődött be, így az ajtóban álló Coraline hatalmas, torz árnyat vetett a szőnyegre – cingár óriásnak látszott.

Coraline éppen azon tanakodott, vajon felkapcsolja-e a villanyt, vagy ne kapcsolja fel a villanyt, amikor észrevette, hogy a fekete árnyék kifelé araszol a szófa alól. Az árnyék ekkor megtorpant, majd hangtalanul a szoba legtávolabbi sarka felé iramodott.

Abban a sarokban nem volt bútor.

Coraline felkapcsolta a villanyt.

Nem volt semmi a sarokban. Semmi, csak a vén ajtó, ami a téglafalra nyílt.

Coraline határozottan úgy emlékezett, hogy édesanyja betette az ajtót, ám az most, ha résnyire is, de nyitva állt. Coraline odament és bekukkantott mögé. Nem volt ott semmi – csak a fal, a vörös téglák.

Coraline betette az öreg faajtót, lekapcsolta a villanyt, és visszament lefeküdni.