Date: 2026
Description: H. de Vere Stacpoole örök romantikájú regénye nem csupán egy egzotikus szigeten játszódó történet. A gyermekkor elvesztéséről, a szerelem ösztönös megszületéséről, az ember és a természet közötti ősi kapcsolatról szól – és arról a törékeny, gyönyörű világról, amely addig létezhet érintetlenül, amíg a külvilág el nem éri.
Publisher: Hermész Média Kft.

H. de Vere Stacpoole

A kék lagúna

Az elektronikus könyv kiadója: Hermész Média Kft., 2026

ISBN: 9786155605185

Könyvéhez kellemes olvasást kívánunk!

A KÉK LAGÚNA

ELSŐ KÖNYV

ELSŐ RÉSZ

I. FEJEZET
AHOL A ZSÍRLÁMPA ÉG

Button úr egy matrózládán ült, bal füle alatt a hegedűvel. A „Shan van vaught”-ot játszotta, s a dallamot bal sarkának az előfedélzet deszkáira mért ütéseivel kísérte és tagolta.

„Ó, a franciák már az öbölben vannak,
mondja a Shan van vaught.”

Vászonmatróz-nadrágot, csíkos inget és durva posztókabátot viselt, amelyet itt-ott zöldre mart a nap és a só. Tipikus vén tengeri medve volt: görnyedt vállú, görbe ujjú alak, akiben volt valami feltűnően rákszerű.

Az arca olyan volt, mint a trópusi párán át vöröslő hold; játék közben feszült figyelem ült rajta, mintha a hegedű sokkal csodálatosabb történeteket mesélne neki, mint az a régi, kopott híradás a Bantry-öbölről.

Az előfedélzeten „Balkezes Pat” néven ismerték; nem azért, mintha balkezes lett volna, hanem egyszerűen azért, mert mindent rosszul csinált – vagy majdnem mindent. Reffelésnél, vitorlabeszedésnél vagy akár a zsírosdézsa kezelésénél: ha valamit el lehetett rontani, ő elrontotta.

Kelta volt, és az a rengeteg sós tengervíz, amely több mint negyven év alatt közé és Connacht közé került, sem a kelta vért nem mosta ki belőle, sem a tündérekbe vetett hitet a lelkéből. A kelta természet makacs festék, Button úré pedig különösen az volt. Hiába fogta matróznak erőszakkal Larry Marr Friscóban, hiába rúgott be a világ legtöbb kikötőjében, hiába hajózott jenki kapitányokkal és kapott verést jenki tisztektől: a tündéreit mindenhová magával vitte – velük együtt pedig tekintélyes készletet valamiféle eredendő ártatlanságból.

Majdnem közvetlenül a muzsikus feje fölött egy függőágy himbálózott, amelyből egy láb lógott ki; a félhomályban függő többi ágy makikra és fákon csüngő denevérekre emlékeztetett. A lengő petróleumlámpa fénye előrevetődött az orrsudár tövén túl egészen az orrgerendákig, s itt egy priccs szélén lelógó mezítelen lábat világított meg, amott egy arcot, amelyből pipa meredt elő, máshol sötét, bozontos szőrrel borított mellkast, vagy egy tetovált kart.

Mindez még azokban az időkben történt, amikor a kettős sudárvitorla-rudak nem csökkentették le a hajók legénységének létszámát, így a Northumberland előfedélzete zsúfolásig tele volt. Olyan vegyes társaság tanyázott ott, amilyet a Horn-fokot járó hajókon gyakran lehetett találni: hollandok, amerikaiak, olyan emberek, akik három hónappal korábban még földet műveltek vagy disznókat őriztek Ohióban, és olyan öreg, edzett tengerészek, mint Paddy Button – a földkerekség legjavának és legaljának olyan keveréke, amilyet sehol másutt nem szorít össze ennyire kis helyre az élet, csak egy hajó előfedélzetén.

A Northumberland rettenetes körülmények között kerülte meg a Horn-fokot. New Orleansból tartott Friscóba, és harminc napot töltött azzal, hogy szembeszéllel és viharokkal küzdjön odalent, ahol olyan hatalmas a tenger, hogy három hullám együtt több mint egy mérföldnyi vízfelszínt foghat át. Harminc napot töltött a Horn-fok környékén, és most, történetünk kezdetén, az Egyenlítőtől délre teljes szélcsend fogságába esett.

Button úr a vonó széles lendítésével fejezte be a dallamot, majd kabátja jobb ujjával végigtörölte a homlokát. Ezután elővette kormos pipáját, megtömte dohánnyal, és rágyújtott.

– Pawthrick – nyújtotta el egy hang a fölötte levő függőágyból, amelyből a láb lógott. – Mi vót az a mese, amit az este kezdté mesélni arról a lep-mi-dónról?

– Egy mifél-dónról? – kérdezte Button úr, és felkancsalított a függőágy aljára, miközben a gyufát a pipájához tartotta.

– Válami zöld dolog vót – hallatszott álmos holland hang egy priccsről.

– Ó, hát a leprechaunra gondósz. Hát persze! Anyám nénjinek vót is egy odalenn, Connachtban.

– Mijen vót? – kérdezte az álmodozó holland hang, mintha őt is megszállta volna az a szélcsend, amely három napja tükörré simította a tengert, és közben az egész legénységet tétlen semmittevővé változtatta.

– Mijen? Hát olyan vót, mint egy leprechaun. Mijen más lett vóna?

– De mijen az? – makacskodott a hang.

– Hát olyan kis emberke vót, nem nagyobb egy jókora kétágú retekné, oszt ződ, mint a káposzta. A nénémnek vót egy a házába odalenn Connachtban, a rigi időkbe. Ó, musha! musha! A rigi idők, a rigi idők! No, elhiszed vagy nem hiszed, nekem mindegy, de zsebre vághattad vóna, oszt a fűződ feje alig kandikált vóna ki belűle. A néném a szekrénybe tartotta, de ha az ajtó csak egy résnyire nyitva maradt, már pattant is kifelé, oszt bele a tejesköcsögökbe, vagy be az ágy alá, vagy kirántotta alólad a széket, vagy valami más huncutságba fogott. Kergette a disznót – a szegény párát! – míg a rémülettől úgy kiálltak a bordái, mint egy ócska esernyű küllői, oszt reggelre a sok futástú olyan sovány lett, mint az agár. Megzápította a tojásokat, úgyhogy kakas meg tyúk azt se tudta, mihez kapjon, mikor a csibék két fejjel meg huszonhét lábbal bújtak elő, elöl is, hátul is. Oszt ha utánavetetted magad, akkor aztán kezdődött a haddelhadd: ő elöl, te mögötte, míg fejjel bele nem bucskáztál valami árokba, ő meg addigra mán vissza is vót a szekrénybe.

– Troll volt – mormolta a holland hang.

– Mondom én neked, leprechaun vót, oszt sose tudhattad, miféle ördöngösséget művel legközelebb. Megesett, hogy ott, a két szemed láttára kapta ki a káposztát a tűzön fővő fazékbú, oszt jól képen csapott vele; máskor meg, ha odatartottad neki az öklödet, belenyomott egy arany sovereignt.

– Bárcsak itt vóna! – mormolta valaki az orrgerendák közelében levő priccsről.

– Pawthrick – nyújtotta el ismét a hang a felső függőágyból –, mit csinálná legelőször, ha eccer csak húsz fontot tanáná a zsebedbe?

– Minek kérdezed tülem? – felelte Button úr. – Mire megy a tengerész húsz fonttal a tengeren, ahol a grog csupa víz, a marhahús meg csupa ló? Add ide nekem a parton, oszt majd meglátod, mit csinálok vele!

– Fogadok, hogy a legközelebbi kocsmáros csak a porfelhőt látná utánad – szólt közbe egy ohiói hang.

– Azt ugyan nem – mondta Button úr. – Ahogy utánam téged se. Vigye az ördög a grogot, meg azt is, aki árulja!

– Könnyű a tengeren nagyokat mondani – felelte Ohio. – Ott átkozod a grogot, amikor nem jutsz hozzá; aztán tedd csak ki a lábad a partra, és mindjárt nyakig vagy benne.

– Én szeretem, ha berúgok – mondta Button úr –, azt megvallom. Oszt ha bennem van az ital, maga az ördög vagyok. Ez lesz még a vesztem, hacsak az öreganyám hazug nem vót. „Pat – aszondta, mikor először gyüttem haza a tengerrű, jól megtántorodva –, a vihart még kikerülheted, az asszonyokat is kikerülheted, de a zug-whisky eccer elvisz.” Negyven éve vót – negyven éve!

– Nos – mondta Ohio –, eddig még nem vitt el.

– Nem – felelte Button úr –, de el fog.

II. FEJEZET
A CSILLAGOK ALATT

Csodálatos éjszaka volt odafenn a fedélzeten, tele a csillagfény és a trópusi szélcsend minden fenségével és szépségével.

A Csendes-óceán aludt; valahonnan messze délről hatalmas, alig érzékelhető hullámzás hömpölygött az éjszakában, s hátára emelve ringatta a Northumberlandet, miközben a reffkötelek zörögtek, a kormány pedig néha meg-megnyikordult. Odafenn, a Tejút izzó íve közelében úgy függött a Dél Keresztje, akár egy törött papírsárkány.

Csillagok az égen, csillagok a tengerben, millió és millió csillag; annyi fénylő lámpás égett, hogy az égbolt egy hatalmas, nyüzsgő város képét idézte fel az emberben – és ebből az eleven, szikrázó ragyogásból mégsem hallatszott egyetlen hang sem.

Lenn a kabinban – vagy szalonban, ahogy némi jóindulattal nevezték – a hajó három utasa tartózkodott: egyikük az asztalnál olvasott, ketten a padlón játszottak.

Az asztalnál ülő Arthur Lestrange nagy, mélyen ülő szemét egy könyvre szegezte. Nyilvánvalóan tüdővészben szenvedett, méghozzá oly súlyosan, hogy már nagyon közel járhatott ahhoz, hogy megtapasztalja az utolsó és legkétségbeesettebb gyógymód, a hosszú tengeri utazás eredményét.

Emmeline Lestrange, a kis unokahúga – nyolcéves, korához képest apró, rejtélyes kis teremtés, saját gondolatokkal, tág pupillájú szemekkel, amelyek mintha látomások kapui lettek volna, és olyan arccal, mintha csak egy pillanatra kukkantott volna be ebbe a világba, hogy aztán ugyanolyan hirtelen vissza is húzódjék – egy sarokban ült. Valamit a karjában dajkált, és saját gondolatainak ritmusára ringatózott.

Dick, Lestrange kisfia, aki nyolcéves és még egy kicsi volt, valahol az asztal alatt tanyázott. Bostoniak voltak, San Franciscóba tartottak, pontosabban Los Angeles napfénye és ragyogása felé, ahol Lestrange egy kisebb birtokot vásárolt, abban a reményben, hogy ott élvezheti majd az életet, amelynek a hosszú tengeri út újabb haladékot ad.

Miközben olvasott, kinyílt a kabin ajtaja, és egy szögletes nőalak jelent meg benne. Mrs Stannard volt az, a stewardess, Mrs Stannard megjelenése pedig egyet jelentett a lefekvéssel.

– Dicky – mondta Lestrange úr, becsukta a könyvét, és néhány centire fölemelte az asztalterítőt –, ideje lefeküdni.

– Jaj, még ne, apu! – hallatszott az asztal alól egy álomtól nehéz hang. – Még nem vagyok kész. Nem akarok lefekünni, én... Híí-jaj!

Mrs Stannard, aki értette a dolgát, lehajolt az asztal alá, megragadta a fiút a lábánál, és kirángatta, miközben Dicky egyszerre rugdosott, hadakozott és bömbölt.

Emmeline csak felpillantott, felismerte az elkerülhetetlent, majd felállt. A rettenetes rongybabát, amelyet addig dajkált, egyik kezében fejjel lefelé lógatva várta meg, míg Dicky néhány utolsó, immár inkább csak kötelességszerű bömbölés után hirtelen elhallgatott, letörölte a könnyeit, és könnyáztatta arcát föltartotta, hogy apja megcsókolhassa. Ezután Emmeline komolyan odanyújtotta homlokát a nagybátyjának, megkapta a maga csókját, majd eltűnt, kézen fogva vezették be a szalon bal oldalán nyíló kabinba.

Lestrange úr visszatért a könyvéhez, de nem sokáig olvasott. A kabin ajtaja ismét kinyílt, és Emmeline jelent meg benne hálóingben, kezében egy barna papírba csomagolt csomaggal, körülbelül akkorával, mint az a könyv, amelyet ön most olvas.

– A dobozom – mondta, és miközben fölemelte, mintha ezzel akarná bizonyítani, hogy biztonságban van, egyszerű kis arca egy angyal arcává változott.

Elmosolyodott.

Amikor Emmeline Lestrange mosolygott, valóban olyan volt, mintha a Paradicsom fénye hirtelen felragyogna az arcán: a gyermeki szépség legtisztább, legboldogabb formája egyszer csak megjelent az ember szeme előtt, elkápráztatta – aztán eltűnt.

Azután ő is eltűnt a dobozával, Lestrange úr pedig újra olvasni kezdett.

Mellesleg meg kell jegyeznem, hogy Emmeline doboza több gondot okozott a hajón, mint az összes többi utas poggyásza együttvéve.

Egy hölgyismerős ajándékozta neki, amikor elindult Bostonból, és hogy mi volt benne, azt a fedélzeten senki sem tudta rajta és a nagybátyján kívül. Nő volt már – vagy legalábbis egy nő kezdete –, mégis megtartotta magának ezt a titkot; ezt kérem, jegyezze meg.

A baj az volt a dobozzal, hogy folyton elveszett. Talán maga is sejtette magáról, hogy gyakorlatiasnak aligha nevezhető álmodozó egy rablókkal teli világban, ezért a biztonság kedvéért mindenhová magával cipelte. Aztán leült egy kötéltekercs mögé, gondolataiba merült, majd a legénység reffelése, vitorlabeszedése vagy valami más fedélzeti művelet visszarántotta a valóságba. Felállt, hogy felügyelje az eseményeket – és egyszer csak rádöbbent, hogy elvesztette a dobozát.

Ilyenkor valósággal kísértette a hajót. Tágra nyílt szemmel, gondterhelt arccal bolyongott ide-oda, bekukkantott a konyhába, lenézett az előfedélzeti lejárón, de egyetlen szót vagy jajszót sem ejtett ki. Nyugtalan szellemként keresgélt, némán.

Mintha szégyellte volna bevallani, hogy elvesztette, szégyellte volna, hogy bárki tudomást szerezzen róla; de amint meglátták, mindenki tudta, mi történt. Button úr szavaival élve megint „kóborgásba vót”, és ilyenkor mindenki a dobozt kereste.

Különös módon többnyire Paddy Button találta meg. Ő, aki a felnőttek szemében folyton rosszul csinált mindent, a gyerekek szemében rendszerint éppen azt tette, amit kellett. A gyerekek, ha csak hozzáférhettek Button úrhoz, valóságos con amore lelkesedéssel vetették rá magukat. Majdnem olyan ellenállhatatlanul vonzotta őket, mint egy Punch és Judy bábszínház vagy egy utcai német zenekar.

Lestrange úr egy idő múlva becsukta a könyvet, körülnézett, és felsóhajtott.

A Northumberland kabinja elég barátságos hely volt. Közepén a tatárbóc fényesre csiszolt oszlopa tört át, padlóját axminsteri szőnyeg borította, fehér fenyőburkolatába pedig tükröket illesztettek. Lestrange a saját arcának tükörképét nézte az egyik ilyen tükörben, éppen szemben azzal a hellyel, ahol ült.

Rettenetesen lesoványodott, és talán éppen ebben a pillanatban ismerte fel először igazán, hogy nemcsak hogy meg kell halnia, hanem hamarosan meg is fog halni.

Elfordult a tükörtől, és egy ideig állát a kezére támasztva ült, szemét az asztalterítő egyik tintafoltjára szegezve. Aztán felállt, átvágott a kabinon, és fáradságosan felkapaszkodott a fedélzetre vezető lépcsőn.

A mellvéd korlátjára támaszkodva várta, hogy visszatérjen a lélegzete, amikor a déli éjszaka pompája és szépsége kegyetlen fájdalommal hasított a szívébe. Leült egy fedélzeti székbe, és föltekintett a Tejútra, erre a napokból emelt hatalmas diadalívre, amelyet hajnalban úgy söpör majd el a fény, akár egy álmot.

A Tejúton, a Dél Keresztje közelében egy félelmetes, kör alakú mélység tátong: a Szeneszsák. Olyan élesen rajzolódik ki, és annyira valami üres, feneketlen szakadék képzetét kelti, hogy látványa a képzeletre fogékony embert szinte megszédíti. Szabad szemmel olyan fekete és komor, mint maga a halál, ám már a legkisebb távcső is megmutatja, hogy gyönyörű, és csillagok sokasága népesíti be.

Lestrange tekintete erről a rejtélyről az izzó keresztre, majd a névtelen és megszámlálhatatlan csillagokra vándorolt, amelyek egészen a tenger pereméig értek, ahol a felkelő hold fényében elhalványultak és eltűntek. Ekkor vette észre, hogy valaki fel-alá járkál a tatfedélzeten. Az „Öreg” volt az.

A hajóskapitány mindig „az Öreg”, akárhány éves is valójában. Le Farge kapitány úgy negyvenöt éves lehetett. Jean Bart-féle tengerész volt, francia származású, de honosított amerikai.

– Hogy hová lett a szél, azt én nem tudom – mondta a kapitány, amikor a fedélzeti székben ülő férfihoz ért. – Alighanem lyukat fújt az égbolton, oszt kiszökött valahová a világ végin is túlra.

– Hosszú út volt – mondta Lestrange. – És attól tartok, kapitány, nekem még nagyon hosszú út áll előttem. Az én kikötőm nem Frisco lesz. Érzem.

– Ne gondójon effélikre – mondta a másik, és leült a mellette álló székre. – Semmi értelme egy hónapra előre megjósolni az időt. Most mán meleg szélességeken járunk, a maga barométere szépen, egyenletesen fölfelé indul, oszt mire elérjük a Golden Gate-et, éppolyan fürge meg kutya baja se lesz, mint akármelyikünknek.

– A gyerekekre gondolok – mondta Lestrange, mintha meg sem hallotta volna a kapitány szavait. – Ha történne velem valami, mielőtt kikötőbe érünk, szeretném, ha megtenne nekem valamit. Csak ennyit: intézze el a testemet úgy, hogy... hogy a gyerekek ne tudjanak róla. Már napok óta készülök megkérni erre. Kapitány, ezek a gyerekek semmit sem tudnak a halálról.

Le Farge nyugtalanul megmozdult a székében.

– A kis Emmeline anyja akkor halt meg, amikor ő kétéves volt. Az apja – az én bátyám – még a születése előtt meghalt. Dicky sohasem ismerte az anyját; belehalt a szülésbe. Istenem, kapitány, a halál súlyos kézzel nehezedett a családomra; csodálkozhat rajta, hogy még a nevét is eltitkoltam e két kis teremtés elől, akiket szeretek?

– Bizony, bizony – mondta Le Farge. – Szomorú dolog! Nagyon szomorú.

– Amikor még egészen kisgyerek voltam – folytatta Lestrange –, nem idősebb Dickynél, a dajkám halottakról szóló történetekkel rémisztgetett. Azt mondták, ha nem leszek jó gyerek, halálom után a pokolba kerülök. El sem tudom mondani, mennyire megmérgezte ez az életemet, mert azok a gondolatok, amelyeket gyermekkorunkban gondolunk, kapitány, atyái azoknak a gondolatoknak, amelyeket felnőttként gondolunk. És vajon beteg apának lehetnek-e egészséges gyermekei?

– Gondolom, nemigen.

– Ezért amikor ez a két apró teremtés a gondjaimra került, elhatároztam, hogy minden tőlem telhetőt megteszek, hogy megóvjam őket az élet félelmeitől – vagy inkább azt kellene mondanom, a halál félelmétől. Nem tudom, helyesen tettem-e, de a legjobb szándék vezetett. Volt egy macskájuk, és egy nap Dicky bejött hozzám, és azt mondta: „Apa, Cicus a kertben alszik, és nem tudom felébreszteni.” Erre egyszerűen elvittem sétálni; cirkusz volt a városban, hát elvittem oda. Annyira lefoglalta, amit látott, hogy teljesen megfeledkezett a macskáról. Másnap megint kérdezett róla. Nem mondtam meg neki, hogy a kertben van eltemetve, csak annyit mondtam, bizonyára elszökött. Egy hét múlva teljesen megfeledkezett róla – a gyerekek hamar felejtenek.

– Bizony, ez igaz – mondta a kapitány. – De úgy vélem, eccer csak meg kell tanulniuk, hogy nekik is meg kell halniuk.

– Ha még azelőtt meg kell fizetnem az árát, hogy partot érnénk, és ebbe a hatalmas, mérhetetlen tengerbe vetnek, nem szeretném, ha ennek gondolata kísértené a gyerekek álmait. Csak mondja nekik, hogy átszálltam egy másik hajóra. Vigye vissza őket Bostonba; van nálam egy levél, benne annak a hölgynek a nevével, aki majd gondoskodik róluk. Dicky anyagi értelemben jól el lesz látva, és Emmeline is. Csak mondja nekik, hogy átszálltam egy másik hajóra – a gyerekek hamar felejtenek.

– Megteszem, amit kér – mondta a tengerész.

A hold ekkorra már a látóhatár fölé emelkedett, a Northumberland pedig sodródva feküdt egy ezüstfolyó közepén. Minden árbocrúd élesen kirajzolódott, a hatalmas vitorlák minden reffkötele látszott, a fedélzet pedig dérlepte síkságként derengett, amelyet ébenfekete árnyékok szabdaltak.

Miközben a két férfi szótlanul ült, mindegyik a saját gondolataiba merülve, egy apró fehér alak bukkant elő a szalon lejárójából. Emmeline volt. Hivatásos alvajárónak számított – valóságos mestere volt a művészetnek.

Alighogy belépett Álomországba, máris elvesztette drága dobozát, és most a Northumberland fedélzetén kereste.

Lestrange úr ajkához emelte az ujját, levette a cipőjét, és hangtalanul követte. Emmeline benézett egy kötéltekercs mögé, megpróbálta kinyitni a hajókonyha ajtaját; ide-oda bolyongott, tágra nyílt szemmel, gondterhelt arccal, míg végül a tyúkól árnyékában megtalálta képzeletbeli kincsét. Aztán visszaindult, egyik kezével felcsippentve kis hálóingét, nehogy megbotoljon, majd nagy sietve eltűnt a szalon lejárójában, mintha attól tartana, hogy nem ér vissza időben az ágyába. Nagybátyja közvetlenül mögötte haladt, egyik kezét előrenyújtva, hogy elkaphassa, ha megbotlana.

III. FEJEZET
AZ ÁRNYÉK ÉS A TŰZ

A hosszú szélcsend negyedik napja volt. A tatfedélzet fölé napellenző ponyvát feszítettek ki az utasoknak; alatta Lestrange ült, és olvasni próbált, a gyerekek pedig játszani próbáltak. A hőség és az egyhangúság még Dickyt is mogorva, tunya kis tömeggé változtatta; olyan lomhán mozgott, mint egy pajor. Emmeline pedig mintha kábult lett volna. A rongybaba egy méterre hevert tőle a tatfedélzeten, gazdátlanul; mintha még a nyomorult dobozáról és annak hollétéről is teljesen megfeledkezett volna.

– Apu! – kiáltotta hirtelen Dick, aki felmászott, és a tatkorláton kihajolva nézett lefelé.

– Mi az?

– Hal!

Lestrange felállt, hátrament, és lenézett a korláton.

Lenn, a víz bizonytalan zöld mélyében valami mozgott, valami sápadt és hosszú – kísérteties alak. Eltűnt; aztán egy másik bukkant fel, közelebb jött a felszínhez, és jobban megmutatta magát. Lestrange látta a szemét, látta sötét uszonyát és a lény egész förtelmes hosszát; borzongás futott végig rajta, miközben magához szorította Dickyt.

– Hát nem szép? – mondta a gyerek. – Szerintem, apu, kihúznám a hajóra, ha lenne horgom. Miért nincs horgom, apu? Miért nincs horgom, apu? – Jaj, összenyomsz!

Valami megrángatta Lestrange kabátját: Emmeline volt az – ő is látni akarta. Lestrange felvette a karjába; a kislány sápadt arca kikukkantott a korlát fölött, de már nem volt mit látni: a rémület alakjai eltűntek, és a zöld mélység ismét zavartalan és makulátlan volt.

– Hogy hívják őket, apu? – faggatózott tovább Dick, miközben apja levette a korlátról, és visszavezette a székhez.

– Cápáknak – mondta Lestrange, akinek arcát verejték borította.

Fölvette a könyvet, amelyet olvasott – Tennyson egyik kötete volt –, az ölébe fektette, és a napsütötte, fehér főfedélzetet bámulta, amelyet az állókötélzet világos árnyékai csíkoztak.

A tenger látomást tárt elé. Költészet, filozófia, szépség, művészet, az élet szeretete és öröme – lehetséges volna, hogy mindez ugyanabban a világban létezzen, mint azok?

Lenézett az ölében fekvő könyvre, és összevetette a benne megőrzött szépséges dolgokat azokkal a rettenetes lényekkel, amelyeket az imént látott, és amelyek ott vártak táplálékra a hajógerinc alatt.

Hármat harangoztak – délután fél négy volt –, a hajóharang éppen elkondította. A stewardess megjelent, hogy levigye a gyerekeket, és amikor eltűntek a szalon lejárójában, Le Farge kapitány hátrajött a tatfedélzetre, majd egy pillanatig a bal oldal felől a tengert nézte, ahol hirtelen egy ködpaplan jelent meg, akár valami ország kísértete.

– Kissé elhomályosult a nap – mondta. – Már majdnem bele tudok nézni. A barométer elég stabil... köd gyün föl. Látott már csendes-óceáni ködöt?

– Nem, még soha.

– No, még egyet aligha akar majd látni – felelte a tengerész, szemét beárnyékolva a kezével, és a látóhatárra meredt. Jobb kéz felől a tenger és az ég határa már veszített élességéből, a nappal világosságára pedig szinte észrevehetetlen árnyék ereszkedett.

A kapitány hirtelen elfordult a tengertől és az égtől, felemelte a fejét, és beleszimatolt a levegőbe.

– Valahol ég valami... érzi? Olyasmi szaga van, mint valami ócska lábtörlőnek vagy ilyesminek. Tán az a mihaszna steward csinál valamit; ha épp nem poharat tör, akkor lámpát borít föl, oszt lyukat éget a szőnyegbe. Az én lelkemre, inkább lenne itt egy tucat Mary Ann porlapáttal, mint egy ilyen tökkelütött steward, mint Jenkins. – Odament a szalonlejáróhoz. – Hé, odalent!

– Igenis, uram!

– Mit éget maga?

– Én nem égetek semmit se, uram.

– Mondom, érzem a szagát!

– Idelenn nem ég semmi se, uram.

– Persze hogy nem, akkor a fedélzeten van. Talán a konyhában... rongyokat dobhattak a tűzre.

– Kapitány! – szólt Lestrange.

– Igen?

– Jöjjön ide, kérem.

Le Farge felment a tatfedélzetre.

– Nem tudom, csak a gyengeségem játszik-e a szememmel, de valami különöset látok a főárboc körül.

A főárboc ott, ahol a fedélzetbe futott, és egy darabon fölfelé is, mintha mozgott volna – különös, dugóhúzószerű mozgással, amelyet a ponyva árnyékából nézve igen furcsa látványt nyújtott.

Ezt a látszólagos mozgást egy vékony, spirálisan gomolygó füstfátyol okozta, olyan halványan, hogy jelenlétét csak abból a délibábszerű remegésből lehetett észrevenni, amely körülölelte az árbocot.

– Istenem! – kiáltotta Le Farge, majd leugrott a tatfedélzetről, és előrerohant.

Lestrange lassan követte, néhány lépésenként megállva, hogy belekapaszkodjon a mellvéd korlátjába és levegő után kapkodjon. Hallotta a fedélzetmester sípjának éles, madárszerű hangját. Látta, ahogy az emberek előrajzanak az előfedélzet alól, akár a méhek a kaptárból; látta, amint körbeveszik a fő rakodónyílást. Látta, ahogy eltávolítják a ponyvát és a zárórudakat. Látta, ahogy fölnyitják a nyílást, és füst tör elő belőle – fekete, baljós füst –, amely a szélcsendes levegőben tömör tollbokréta módjára emelkedett az ég felé.

Lestrange rendkívül ideges alkatú ember volt, és éppen az ilyen ember képes gyakran megőrizni a fejét veszélyhelyzetben, miközben a józan, hidegvérű, nyugodt természetű ember elveszíti az egyensúlyát. Első gondolata a gyerekek voltak, a második a csónakok.

A Horn-fok körüli megpróbáltatások során a Northumberland több csónakját is elvesztette. Mindössze egy nagycsónak, egy tatcsónak és a kis dingi maradt. Hallotta Le Farge hangját, amint elrendeli, hogy zárják vissza a rakodónyílást, majd állítsák munkába a szivattyúkat, hogy elárasszák a rakteret; és mivel tudta, hogy a fedélzeten semmit sem tehet, amilyen gyorsan csak tudott, a szalon lejárója felé indult.

Mrs Stannard éppen akkor lépett ki a gyerekek kabinjából.

– Lefeküdtek már a gyerekek, Mrs Stannard? – kérdezte Lestrange, szinte teljesen kifulladva az elmúlt percek izgalmától és erőfeszítésétől.

Az asszony rémült szemmel nézett rá. Lestrange úgy festett, mint maga a szerencsétlenség hírnöke.

– Mert ha igen, és már levetkőztette őket, akkor újra fel kell öltöztetnie őket. Ég a hajó, Mrs Stannard.

– Jóságos Isten, uram!

– Hallgassa! – mondta Lestrange.

A távolból, vékonyan és siváran, akár az elhagyott parton síró sirályok hangja, a szivattyúk csattogása hallatszott.

IV. FEJEZET
ÉS MINT EGY ÁLOM, SZERTEFOSZLOTT

Mielőtt az asszony megszólalhatott volna, súlyos, dübörgő léptek hallatszottak a lejáró lépcsőjén, és Le Farge berontott a szalonba. Arca vérvörös volt, szeme merev és üveges, akár egy részegé, halántékán pedig megfeszültek az erek, mint valami csavart kötelek.

– Készítse fel azokat a gyerekeket! – kiáltotta, miközben berohant a saját kabinjába. – Mindenki készüljön! A csónakokat már vízre teszik és ellátják élelemmel. A pokolba is! Hol vannak azok a papírok?

Hallották, amint dühödten kutat és szedi össze a holmiját a kabinban: a hajó iratait, elszámolásokat, mindazt, amihez egy hajóskapitány úgy ragaszkodik, akár az életéhez. És miközben keresett, megtalált és csomagolt, folyton azt ordította, hogy vigyék fel a gyerekeket a fedélzetre. Félig őrültnek látszott, és valóban félig őrült is volt attól a tudattól, miféle rettenetes dolog lapul a rakomány között.

Odafenn a fedélzeten a legénység az elsőtiszt irányításával fegyelmezetten és teljes erővel dolgozott, mit sem sejtve arról, hogy a lábuk alatt nem egyszerűen egy lángra kapott rakomány van. A csónakokról lehúzták a takaróponyvákat, vizeshordócskákat és kétszersültet tartalmazó zsákokat raktak beléjük. A dingi, a legkisebb és legkönnyebben vízre tehető csónak, a bal oldali tatcsónak-darukon függött, egy magasságban a mellvéddel; Paddy Button éppen egy vizeshordócskát helyezett el benne, amikor Le Farge a fedélzetre tört. Mögötte jött a stewardess, karjában Emmeline-nel, valamint Lestrange úr, kézen fogva Dicket. A dingi valamivel nagyobb volt a szokásos hajódingiknél, és kis árboca meg hosszú vitorlája is volt. Két matróz készen állt az eresztőköteleknél, Paddy Button pedig épp visszaindult volna előre, amikor a kapitány elkapta.

– Be a dingibe! – kiáltotta. – Evezze ki ezeket a gyerekeket meg az utast egy mérföldre a hajótól! Kettőre! Háromra! Jó messzire innen!

– De kapitány úr, hát a hegedűm ott maradt a...

Le Farge ledobta a bal hóna alatt tartott csomagot, megragadta az öreg tengerészt, és úgy lökte neki a mellvédnek, mintha azon keresztül akarná a tengerbe hajítani.

A következő pillanatban Button úr már a csónakban volt. Emmeline-t adták le először hozzá, sápadt arccal és tágra nyílt szemmel; valamit egy kis kendőbe bugyolálva szorított magához. Utána Dick következett, majd Lestrange urat segítették át a mellvéden.

– Több embernek nincs hely! – kiáltotta Le Farge. – Ha el kell hagynunk a hajót, Mrs Stannard, maga a nagycsónakba kerül. Eresszék! Eresszék!

A csónak lesüllyedt a sima, kék tenger felé, megcsókolta a vizet, és már úszott is rajta.

Button úr, mielőtt Bostonban felszállt a hajóra, jó ideig őgyelgett a rakparton, mivel nem volt pénze, hogy valamelyik kocsmában szórakozzon. Így aztán látott egyet-mást abból, amit a Northumberlandre berakodtak, és még többet hallott egy rakodómunkástól. Alighogy leoldotta az eresztőköteleket és megragadta az evezőket, ez a tudás hirtelen, elevenen és rémisztő tisztasággal ébredt fel benne. Akkorát kurjantott, hogy a két matróz rögtön kihajolt a hajó oldalán.

– Hé, fiúk!

– Mi az?

– Fussatok, ahogy bírtok! Most jut eszembe – két hordó robbantópor van a raktérbe!

Azzal úgy nekifeszült az evezőknek, ahogy ember még soha.

Lestrange a csónak tatjában ült, magához ölelve Emmeline-t és Dicket. Amikor meghallotta ezeket a szavakat, egy pillanatra elsötétült előtte a világ. A gyerekek mit sem tudtak a robbantóporról vagy annak hatásáról; és bár a nagy sürgés-forgás és izgalom kissé megijesztette őket, még mindig inkább szórakoztatta és örömmel töltötte el őket, hogy ebben a kis csónakban ülnek, ilyen közel a szép, kék tengerhez.

Dick átnyújtotta az ujját a csónak oldalán, úgyhogy kis fodrot húzott vele a vízre – a gyermekkor egyik legnagyszerűbb élménye. Emmeline egyik kezét nagybátyja kezében tartva komoly, visszafogott élvezettel figyelte Button urat.

És valóban volt mit nézni rajta. Lelkét tragédia és rémület töltötte el. Kelta képzeletében már hallotta, amint a hajó a levegőbe repül, látta önmagát és a kis dingit darabokra szakadni – sőt már önmagát is látta a pokolban, amint az „ördögök” pirítják.

Csakhogy ennek a szerencsés vagy szerencsétlen arcnak egyetlen vonásán sem fért el sem tragédia, sem rémület. Fújtatott és zihált, az ég felé puffasztotta az arcát, miközben rángatta az evezőket, és száz meg száz grimaszt vágott – valamennyi lelki gyötrelméből fakadt, de egyik sem fejezte ki azt. Mögöttük ott maradt a hajó, és a látvány nem nélkülözött némi komikumot sem. A nagycsónak és a tatcsónak, amelyeket sietve eresztettek le, és csak a Gondviselés kegyelméből értek épségben a vízre, már a Northumberland mellett ringatóztak.

A hajóról az emberek vízipatkányok módjára vetették magukat a tengerbe, kacsaként úsztak a vízben, és ahogy tudtak, felkapaszkodtak a csónakokba.

A félig nyitott fő rakodónyílásból a most már szikrákkal keveredő fekete füst egyenletesen, gyorsan és rosszindulatúan tört fölfelé, mintha egy sárkány félig összezárt fogai közül préselődne elő.

A Northumberland mögött, mintegy mérföldnyi távolságban állt a ködfal. Tömörnek látszott, akár egy hatalmas ország, amely hirtelen és megmagyarázhatatlanul épült fel a tengeren – olyan ország, ahol nem énekelnek madarak és nem nőnek fák. Fehér, meredek sziklák országa volt, amelyek éppoly szilárdnak tűntek, mint Dover szirtjei.

– Végem! – zihálta hirtelen az evezős, az evezők nyelét a térdhajlata alá szorítva, és úgy görnyedt előre, mintha mindjárt nekirontana fejjel a tatban ülő utasoknak. – Robbanjon föl vagy robbanjon le, én kipurcantam! Ne kérjetek tülem semmit, kipurcantam!

Lestrange úr, aki olyan fehér volt, mint egy kísértet, de valamelyest már magához tért az első rémületből, időt hagyott a Kipurcantnak, hogy összeszedje magát, aztán hátrafordult, és a hajóra nézett. A Northumberland már igen távolinak tűnt, a tőle jócskán eltávolodott csónakok pedig vad iramban közeledtek a dingi felé. Dick még mindig a vízzel játszott, Emmeline figyelmét viszont teljesen Paddy Button kötötte le. Az új dolgok mindig rendkívüli érdeklődést ébresztettek szemlélődő természetében, öreg barátjának ez a mostani mutatványa pedig kétségkívül újdonság volt számára.

Látta már, amint felmossa a fedélzetet, látta, amint jiget táncol, látta, amint négykézláb járja körbe a főfedélzetet Dickkel a hátán; de így még sohasem látta viselkedni.

Most észrevette, hogy kimerült, és valami nyomasztja. Benyúlt hát a ruhája zsebébe, és keresgélni kezdett valami után, amiről tudta, hogy ott van. Előhúzott egy mandarint, előrehajolt, és megérintette vele a Kipurcant fejét.

Button úr fölemelte a fejét, egy pillanatig üres tekintettel bámult, majd meglátta a felé nyújtott mandarint. A „gyerökök” és ártatlanságuk gondolata, saját maga meg a robbantópor látomása egyszeriben kitisztította elkábult elméjét, és újra nekilátott az evezésnek.

– Apu – mondta Dick, aki hátrafelé nézett –, felhők vannak a hajó mellett.

Hihetetlenül rövid idő alatt megbomlottak a köd tömör sziklafalai. A gyenge szél, amely addig egy tömegbe terelte, áttört rajta, és most különös, csodálatos alakzatokat formált belőle. Köd lovasai vágtattak a vízen, majd szertefoszlottak; hullámok gördültek végig a tengeren, amelyek mégsem a tenger hullámai voltak; páratakarók és spirálok emelkedtek a magas ég felé. És mindez rettenetes lassúsággal mozgott. Hatalmasan, lomhán és baljósan, de éppoly rendíthetetlen céllal, mint a Végzet vagy a Halál, közeledett a köd, hogy birtokba vegye a világot.

E szürke és kimondhatatlanul komor háttér előtt állt a parázsló hajó. A szellő már meg-megremegtette vitorláit, a fő rakodónyílásból kiáramló füst pedig hajladozva integetett a távolodó csónakok után.

– Miért füstöl így a hajó? – kérdezte Dick. – És nézd, jönnek azok a csónakok! Mikor megyünk vissza, apu?

– Bácsi – mondta Emmeline, és nagybátyja kezébe csúsztatta a sajátját, miközben a hajó és a mögötte levő köd felé nézett –, félek.

– Mitől félsz, Emmy? – kérdezte, és magához húzta.

– Az alakoktól – felelte Emmeline, és hozzásimult.

– Ó, dicsőség a jó Istennek! – zihálta az öreg tengerész, és hirtelen abbahagyta az evezést. – Nézzék mán azt a ködöt, hogy gyün...

– Azt hiszem, jobb lesz, ha itt bevárjuk a csónakokat – mondta Lestrange úr. – Már elég messze vagyunk ahhoz, hogy biztonságban legyünk, ha... történne valami.

– Úgy bizony – felelte az evezős, akinek időközben visszatért a józan esze. – Robbanjon föl vagy robbanjon le, innen mán nem ér el minket.

– Apu – mondta Dick –, mikor megyünk vissza? Éhes vagyok, uzsonnázni szeretnék.

– Nem megyünk vissza, kisfiam – felelte az apja. – Ég a hajó; most egy másik hajóra várunk.

– Hol van a másik hajó? – kérdezte a gyerek, és körülnézett a még tiszta látóhatáron.

– Még nem látjuk – felelte a boldogtalan férfi –, de majd jön.

A nagycsónak és a tatcsónak lassan közeledett. Olyannak látszottak, mint két bogár, amely a víz felszínén mászik, mögöttük pedig tompa árnyék terjedt végig a csillogó tengeren, kioltva annak ragyogását – úgy söpört és terjeszkedett, mint egy napfogyatkozás árnyéka.

Ekkor a szél elérte a dingit. Mintha Tündérországból érkezett volna: szinte észrevehetetlen volt, hűvös, és elhomályosította a napot. Lilliputból fújó szél. Abban a pillanatban, amikor megérintette a dingit, a köd elnyelte a távoli hajót.

Rendkívüli látvány volt: alig fél perc alatt a fahajó fátyolhajóvá, finom rajzolattá változott, még egyszer felderengett – aztán örökre eltűnt az emberi szem elől.

V. FEJEZET
HANGOK A KÖDBEN

A nap fénye egyre halványult, majd eltűnt. Bár a dingi körül még egészen tisztának látszott a levegő, a közeledő csónakok már ködösek és bizonytalanok voltak, s a látóhatárnak az a része is, amely az imént még viszonylag tisztán kirajzolódott, most teljesen eltűnt.

A nagycsónak jócskán elöl járt. Amikor hallótávolságba ért, felhangzott a kapitány kiáltása.