Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

A MENTŐ TANÚK VALLOMÁSA A VÉDŐÜGYVÉD IRODÁJÁBAN

ELSŐ FEJEZET

MÁSODIK FEJEZET

HARMADIK FEJEZET

NEGYEDIK FEJEZET

ÖTÖDIK FEJEZET

HATODIK FEJEZET

HETEDIK FEJEZET

NYOLCADIK FEJEZET

KILENCEDIK FEJEZET

TIZEDIK FEJEZET

TIZENEGYEDIK FEJEZET

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

William Wilkie Collins

PÁRBAJ AZ ERDŐBEN

fordította:
Mikes Lajos

BUDAÖRS, 2021

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-559-487-0 EPUB
ISBN 978-963-559-488-7 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2021

első kiadás:
1877

az elektronikus kiadás az 1920(?). évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a mű eredeti címe:
Miss Bertha and the Yankee

a borító Ilja Jefimovics Repin (1844 – 1930)
Anyegin és Lenszkij párbaja című festménye
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

A MENTŐ TANÚK VALLOMÁSA
A VÉDŐÜGYVÉD IRODÁJÁBAN

ELSŐ FEJEZET

Első tanú. Bertha Laroche kisasszony Nettlegrove Hallból a következőket vallja:

Június havának közepe táján, 1817-ben, Derbyshire-ben utaztam, a maxlesworthi fürdőbe kúrára, legközelebbi, még élő rokonom, nagynéném kíséretében.

Egyetlen gyermek vagyok s legutóbbi születésem-napján huszonegy esztendős voltam. Mikor nagykorúsítottak, egy házat örököltem Derbyshire-ben és földeket, valamint egy csomó készpénzt és értékpapírt, összesen százezer sterling fontot.

Ami neveltetésben részesültem, mind életem utolsó két-három esztendejében történt, s általában véve nem láttam semmit az előkelő társaságból, sem Angliában, sem sehol másutt az egész művelt világon. De azért azt hiszem, mind e hátrány mellett is kifogástalan tanú lehetek.

De bármint legyen is, a tiszta igazságot akarom elmondani.

Atyám francia telepes volt Szt.-Domingo szigetén. Mikor meghalt, én még nagyon fiatal voltam. Annyi vagyont hagyott anyámra és rám, hogy megélhettünk a sziget egyik félreeső részén, ahol kis birtokunk volt.

Anyám angol nő volt. Gyönge egészsége szükségképen maga után vonta, hogy én a nap legnagyobb részében a cselédség felügyeletére voltam bízva. Jóságát sohasem felejthetem el; de szerencsétlenségemre tudatlansága éppen oly nagy volt, mint jósága. Ha elég gazdagok lettünk volna, úgyhogy hozathatunk egy megfelelő angol vagy francia nevelőnőt, akkor minden rendben lett volna. Csakhogy annyi vagyonunk nem volt. És szégyenkezve vallom meg, hogy már csaknem tizenhárom esztendős voltam, mire jól megtanultam írni és olvasni.

Négy további év telt el, amikor életünkben fontos változás következett be; átköltöztünk Szent-Domingóból Angliába.

Anyám távoli rokona volt egy ősi, gazdag angol családnak, s e büszke emberek komolyan megbotránkoztak anyámon, mikor egy ismeretlen idegennek a felesége lett, akinek semmi egyebe nem volt, amiből megélhetett, mint Nyugat-Indiában egy darab földje. Mivel anyám rokonaitól semmit sem várhatott, mindennél többre becsülte boldogságát a szeretett férfiúval, s én is azt hiszem, hogy igaza volt. E perctől fogva a család feje többé nem törődött anyámmal. Tizennyolc esztendő alatt, mialatt anyám, mint hitves, anya és özvegy távol élt hazájától, egyetlen egy levelet sem kapott Angliából.

Éppen születésem napjának tizenhetedik fordulóját ünnepeltük, mikor megérkezett az első levél, amely arról értesítette anyámat, hogy nem kevesebb, mint három olyan embert ragadott el a halál, aki anyám és a családi birtok némely részeinek öröksége között állt. Ily módon a birtok és minden egyéb, amit már említettem, a törvény értelmében anyámra szállt, s végül még élő rokonai is hajlandók voltak megbocsátani neki.

Rendeztük ügyeinket Szent-Domingóban s Angliába siettünk, hogy birtokba vegyük újonnan szerzett vagyonunkat.

Eleinte úgy látszott, hogy a hazai éghajlat jó hatással van anyám egészségére. De ez csak ideiglenes gyógyulás volt. Nyugat-India éghajlata végzetesen megrongálta anyám egészségét, s amikor éppen fogadtunk valakit, aki alkalmas lett volna arra, hogy elhanyagolt neveltetésemet pótolja, hirtelen az történt, hogy állandóan szükség volt rám anyám betegágyánál.

Gyöngéden szerettük egymást és nem akartuk, hogy idegen ápolónők tolakodjanak közénk. Nagynéném, anyám nővére, váltott fel, mikor pihennem kellett.

Hét hosszú, szomorú hónapig szenvedett szegény anyám. Csak egy emlékem van, amely vigasztal: anyám utolsó csókja. - Békében hunyt el, mialatt fejét keblemen pihentette.

Csaknem tizenkilenc éves lettem, mikor kellőképen elszántam magamat arra, hogy komolyan gondolok magamra és jövendőmre. Ilyen korban nem szívesen veti magát alá az ember először egy nevelőnő hatalmának. Mivel nagynéném volt a társam és védelmezőm, kijelentettem, hogy magam fogom megválasztani tanítóimat és magam ügyelek további képeztetésemre.

De terveimet a családfő nem helyeselte. Kijelentette - nagyon igazságtalanul, mint a következmények igazolták - hogy nagynéném nem alkalmas arra, hogy rólam gondoskodjék, mert élete utolsó éveit teljesen visszavonulva töltötte. Nagyon jó lélek - ennyit elismert róla - de nem ismeri a világot és nem szilárd jellemű. Arra, hogy engem a nyilvános társaságba bevezessen és neveltetésemre felügyeljen, egy megfelelő személy van csak, s ez az a magasztos lelkű, művelt hölgy, aki az ő leányait oktatta.

Illendő hálával és tisztelettel visszautasítottam tanácsát. Fellázított már maga az a gondolat is, hogy anyám halála után ily hamar egy idegennel éljek együtt. Ezenkívül szerettem nagynénémet és ő is szeretett engem. Miután a család feje tudomást szerzett szándékomról, többé velem sem törődtek, úgymint valaha az anyámmal.

Igy éltem jó nagynénémmel teljesen visszavonultan, és szakadatlanul azon fáradoztam, hogy lelkemet műveljem, amíg huszonegy esztendős nem lettem. Végre nagykorúsítottak, s jogom volt önállóan gondolkozni és cselekedni. Nagynéném gyöngéden megcsókolt. Anyámról beszélgettünk és egymást átölelve sírtunk azon a fontos napon, amely engem gazdag leánnyá tett.

De nemsokára nem a holtért való hasztalan kesergés, hanem egészen más fájdalom tett próbára s más könnyekkel kellett megtelni szememnek, nem azokkal, amiket jó anyám emlékezetének szenteltem.