Guðmundur Andri Thorsson

Valeyri keringő

történetfüzér

Édesapám,

Thor Vilhjálmsson emlékének

(1925−2011)

POLAR KÖNYVEK

epub ISBN 978-615-5866-10-4

Polar Könyvek ISSN 1418-0243

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült: Guðmundur Andri Thorsson: Valeyrarvalsinn /JPV útgáfa, Reykjavík, 2011/

Copyright
© Guðmundur Andri Thorsson, 2011
© JPV útgáfa, 2011
Hungarian translation © Veress Kata, 2021

A Bibliából származó részleteket a Szent István Társulat-féle fordítás szerint közöljük.

Kiadja a Polar Egyesület
Felelős kiadó és sorozatszerkesztő: Dériné Stark Zsófia
www.polarkonyvek.hu
polarkonyvek@gmail.com
A borítóképet Borsódy Eszter készítette

A fordítás a Miðstöð íslenskra bókmennta (Izlandi Irodalmi Központ) támogatásával készült.

Co-funded by the Creative Europe Programme of the European Union. This project has been funded with support from the European Commission. This publication reflects the views only of the author, and the Commission cannot be held responsible for any use which may be made of the information contained therein.

Az Európai Bizottság támogatást nyújtott ennek a projektnek a költségeihez. Ez a kiadvány a szerző nézeteit tükrözi, és az Európai Bizottság nem tehető felelőssé az abban foglaltak bárminemű felhasználásáért.

TARTALOM

A tengerről érkezik...

Klarinét és nagybőgő

Valeyri keringő

„When I’m sixty-four...”

Varázslatosan fehér dimenzió

Kezdődhet az este

Szárnyalás és zuhanás

Betegszabadság

A mindent átszövő nyugalom

Elmondatlan történetek

Búft

A hamu illata

C-dúr szonáta szájharmonikára

Immár csend honol

Önkívületben

...és a földnyelv felé kúszik tovább

A fordító utószava

A tengerről érkezik...

A tengerről érkezik, és a földnyelv felé kúszik tovább. A köd. Estére lassan leereszkedik az öbölbe, mint nyáron, megszaglássza a kavicsos földkupacokat, be-beles a dombok mögé, aztán ahogy körbetáncolta a hajókat a kikötőben, a faluba libben, végignyaldossa a házak sarkát, és felszáll, épp annyira, hogy be lehessen látni az ablakokon. Látom a titkokat. Látom, ahogy az emberek főznek, sürögnek-forognak, pisilnek, énekelnek, némán hallgatnak, vagy csak üldögélnek. Van, aki sír, mások fülelnek, megint mások merednek maguk elé. Látom, ahogy a párnába ordítanak, vagy kidobják a szemetet és a haszontalan emlékeket. Nem nézek félre. Sosem nézek félre. Jósa egyedül van. Régi osztályfényképeket szkennel, hogy fel tudja őket tenni a Facebookra. Langyos dobozos sört kortyol mellé. Kalli a pajtában ülve figyeli a barázdabillegetőt, Jónas, az orvos pedig az orrát lógatja. Lundás Lalli sétálni indul, és Lárába botlik, a nővérébe, akit már évtizedek óta nem látott... És ott van Sveinsína, aki fakanállal megvakarja a hátát, és már megy is Jósához, hogy felköszöntse, de mire odaér, köddé válok. Felszívódom a szürke köddel.

Továbbsuhanunk a házak között. Ő megy elöl. A köd. Olyan, mintha sietne valahova, mint aki megelégelte az araszolásomat, de a Skjól háznál megállunk. Látjuk az apró falu összes titkát − persze nem nagy titkok ezek, legalábbis nem mindegyik, mégis úgy kukucskálunk be az ablakokon, mint valami istenség, akinek kíváncsiságában muszáj újra és újra megbizonyosodnia arról, hogy az emberek élete a maga medrében csordogál, még ha szabad akaratot kaptak is tőle. A tengerről érkezik, és a földnyelv felé kúszik tovább. Lágy szellő követi, és senki sem örül neki. Smyrillt, a költőt mégis megszállja az ihlet, ahogy közeledünk. Feláll, viseltes barna jegyzetfüzetéért nyúl, a konyhaablakhoz vánszorog, egy ideig csak bámul a semmibe, majd feljegyez néhány ötletet A hamu illata című versciklusához. Az a semmi, amit bámul: a köd. Ami hirtelen körülölel. Bársonyos ellenkezés. A törvényszerűség maga. A tengerről érkezik, és a földnyelv felé kúszik tovább. Minden szürkeség eredője, a falubeliek szerint. Most is fagyos csendként telepszik az életre, ahogyan körbeszövi a háttérben magasodó Svarri hegyet. Aztán jön az este. És az éjszaka. És az éjszakával az eső.

Feléled a szenvedély, elhervadnak a virágok, félúton visszafordulnak az emberek a hegyről, az autók fénye sötétségbe vész, gyertyaláng pislákol az ablakban. Kimerevedik egy-egy pillanat, de a napok csak telnek. A napok, hónapok és évek. És velük múlnak az érzések. Látom a kék áprilisi eget, a fű májusi zöldjét. Látom a szárnycsapásokat, ahogy közeleg Dél, és újra hallom a fűsusogást. Látom, ahogy tavasszal kipirosodik a gyerekek arca a kinti játéktól. Látom az őszi időt a becsukódó tekintetekben. Érzem a tél illatát, amikor késő ősszel előbújik a köd a tenger felől és halált borít a világra. Magányosan szomorkodik a benzinkút a hóviharban... A hajókat nagy csikorgások közepette kikötik... Sötét csend telepszik a fehérbe borult falura... A hegy csendje... A házak között űr tátong. Láttam már a szenvedélyt fellángolni és menet közben újra lelohadni. Magukra hagyott gyerekeket is láttam, akik már nem sírnak többé. Fuldokló férfiakat, és fiúkat hurokkal a nyakukon. Jégkék szemű terhes nőt holtan, elásva.

Rég meghaltam. Jó ideje ki kellett volna már hunynom, és talán ki is hunytam, csak még nem érzem. Tudat vagyok csupán. A tengerről érkezem, és a földnyelv felé kúszom tovább. Aztán hamar felszívódom a köddel. Én vagyok a délutáni szellő, ami fél öt körül látogatóba jön, majd egy órával később hazatér az elillanás birodalmába; elillanok, mint a szél az imént még ringatózó fűszálak közül, az új otthont kereső pitypangmagok öleléséből, és Kata ruhájának fodrából, ahogy a Strandgatán teker a művelődési ház felé.

Klarinét és nagybőgő

Gyerekzsivajtól hangos a napsütéses délután. A levegőben vacsoraillat terjeng. Néha felmordul egy-egy hajómotor a tenger felől, a kertekben brummognak a fűnyírók, a sirályok néma köröket rónak az égen, a mocsári madarak büszkén lépkednek, és földet ér a pitypang magja: zajlik az élet. A nagy délutáni nyüzsgés Katát is magával ragadja, és beletapos a biciklipedálba, ritmust kap, lendületet és reményt; áramlik körülötte az élet. Megbámulják a házak, de nincs abban semmi rossz. Metszőollóval a kezükben üdvözlik az öregemberek: „Szia, Katám!”, és ez is rendben van. Odaköszönnek neki a trambulinokon hancúrozó gyerekek, és egy kicsit távolabbról, a virágágyásokból felé intenek a sárga gumikesztyűs nők. Siddáról nem is beszélve, aki Andrésszel, Fríðával és a többiekkel ücsörög. Sietős Árni, az egyik basszista a régi rendelőépület előtt pipázik, és figyeli ugyan, de nem integet neki.

Két perc és odaér a művelődési házba, ahol este a valeyri kórus ad koncertet. Nehéz műsorral készülnek: izlandi kórusművek mellett, mint a Nótt vagy a Smávinir fagrir, Bruckner Locus istéjét és Bach Magnificatjából a Sicut locutus estet éneklik. A legkisebb hibától is összedőlhet a kártyavár, hiába a sok lelkiismeretes hétfő esti próba és Kata végtelen türelme, ahogy újra és újra lekísérte a szólamokat zongorán és olyan különös izlandisággal szólította fel az énekeseket az ismétlésre, hogy kénytelenek voltak engedelmeskedni. A Bach-műnél néha úgy érezte, tizenöt labdával zsonglőrködik egyszerre; és ha egy is leesik, zuhan utána az összes többi; máskor pedig úgy tűnt, neki kell feldobnia a magasba mind a tizenötöt. Ott ültek a művészi vénával megáldott valeyriek a halfeldolgozóból, a fodrászatból, a bankból, a tengerről, a lovardából, a munkanélküliségből és a lehetőségek világából − ki-ki a maga becenevével és jól ismert történetével −, és minden erejükkel azon voltak, hogy a locu-hu-hu-hu-hu-hu-tus estjüket hajszálpontosan összehangolják. Katának sikerült elérnie, hogy hangosan és határozottan énekeljenek, aztán pedig érzékenyen és puhán. Elő tudta varázsolni belőlük ezt a finomságot. A valeyri hangzást.

Még azelőtt odaér, hogy Sidda, Fríða és Anna rendezgetni kezdené a székeket, így egy kicsit egyedül tud lenni. Kipróbálja a zongorát, és lehunyt szemmel megkeresi magában az öblös C-dúrt.

Aztán megérkeznek a többiek. Ló- és halszaggal, föld- és napfényillattal töltik meg a dohos öltözőt. Fáradtak a napi munkától, de felveszik a fellépőruhát, amit Sidda varrt nekik, művésznek öltöznek, aztán Kata kérésére megfogják egymás kezét, és halkan eldúdolják a Sofðu unga ástin mínt. Utána rendezett sorokban bevonulnak, elfoglalják a helyüket a dobogón, ahogyan gyakorolták, Kata is bejön, meghajol, feléjük fordul, felemeli a kezét, belenéz a szemükbe, a kórus szemébe, és beint, mire puhán felcsendül a Locus iste, a Deo factus est...

Minden olyan világos. Nincs még este, de a nappalnak már vége. Köztességben reng a világ. Kata zokni és harisnya nélkül áll a horgolt mamuszában, és beleborzong, ahogy elsuhan mellette a délutáni szellő. Nem hideg, üde. És a házak sem meredten bámulják, bátorítják a tekintetükkel. A nagy világosságban minden dalol. Dalol a nap és a tenger, és dalolnak a halak, a villanyoszlopok, a tehenek, legyek, lovak és kutyák, de dalol Kata piros biciklije is, amit Kallitól és Siddától kapott. Érzi, hogy el fog jönni az idő, amikor barna hajába visszakúszik a vöröses csillogás. Amikor ismét felragyog a szeme. Amikor klarinétozás közben újból dalra fakad a lelke. Amikor megint életre kel. Amikor újra szeretni fogják.

A kék pöttyös fehér ruhája van rajta, amit akkor vett, amikor szerették. Amikor tudta, hogy Andreas este meg akarja kérni a kezét a parkban Nagyszombat belvárosában. Azóta is ez az egyetlen csinos ruhája, és soha nem is lesz neki másik. És eddig a júniusi estéig elő se vette. Gondosan összehajtogatva lapult a piros utazótáskájában és mindenféle szekrényekben. Vele utazott a világban, a pokol különböző bugyrain keresztül; a nagyszombati utcácskából Pozsonyba, aztán Prágába, Kölnbe, Rotterdamba, Moszkvába, Koppenhágába, Hamburgba és Reykjavíkba... Mindvégig ott lapult a piros táska alján, türelmesen, a néma klarinét mellett.

Annak idején úgy volt, hogy még szeretni fogják. Próba után hazasietett, hogy letegye a klarinétját és felhúzza az új ruháját, ahogyan Andreas is hazaugrott a nagybőgőjével. Tízre beszélték meg, hogy a belvárosi park egyik padján találkoznak, az öreg nyárfa alatt, ahova egész kicsi koruk óta kijártak tanítás után. A klarinét és a nagybőgő.

*

Ami történhetett volna:

Andreas azt mondja neki, ő az élete értelme. Ő meg elhiszi. Megkérdezi, hozzámenne-e feleségül és megosztaná-e vele az életét. Erre ő igent mond, mert hisz neki. Aztán eltelik az este és az éjszaka, telnek a napok és a hetek, és néhány hónap múlva összeköltöznek az óvárosban. A fiút felveszik a szimfonikus zenekarhoz, de a régi, gimnáziumi dzsesszegyüttesükben, a Trnava Stompersben is bőgőzik. Ő maga klarinétosként dolgozik a szimfonikusoknál, tanít is valamennyit, reggelente pedig újságot hord ki, mint az anyja, hogy egy kicsit több pénz álljon a házhoz. Telnek-múlnak a napok, hetek és hónapok. Délelőttönként ki-ki a saját szobájában gyakorol, aztán elmennek valahova ebédelni, mert nem akarnak magukra főzni − amíg nem jönnek a gyerekek szép sorban. Az első, a második és a harmadik. És telnek az évek, a hónapok, a napok. Fogyatkozni kezdenek a boldog perceik, kinövik a kis lakást, néha kevesebb étel kerül az asztalra, és van, hogy a gyerekek miatt reggel elmarad a klarinétozás, de nem kell feladni a zenekari állást, mert az anyja segít a gyerekekkel. Andreas sem veszíti el a munkáját, bár túl sokat iszik, és az éjszaka közepén jár haza részegen, miután mindenféle kocsmákban játszik a Trnava Stompersszel. Azt mondja neki, ő az élete értelme. Ő meg elhiszi. Az élet már csak ilyen − az apák élete, és a nagyapáké, ezek a férfiak már csak ilyenek. Telnek az évek, a szürke napok, a nehéz órák. Veszekednek, mert Andreas túl sokat költ sörre, nem foglalkozik eleget a gyerekekkel, és a lakás is túl kicsi. Így megy ez. De működik, és ő hisz neki. Még ott van a vöröses csillogás a barna hajában, tükröződik a mosolyában és a ragyogó barna szemében, ami a férjének erőt ad, hogy reggelente kikeljen az ágyból. A férjének, aki még mindig ugyanolyan jóképű a piros pulóverében, mint régen, akkor is, ha minden Trnava Stompers-es sörözés után egy kicsit jobban kidudorodik a pocakja. Vasárnaponként néha együtt nevet a család, amíg fő a vacsora és a porszívó körbetáncolja a házat. De vannak kettesben töltött, nyugodt perceik is. Olyankor elsétálnak a belvárosi parkba, és leülnek az öreg nyárfa tövébe, mint gyerekkorukban vagy mint azon az estén, amikor Andreas megkérdezte tőle, hozzámenne-e feleségül, és néha elővesznek egy-egy szendvicset, amit Andreas készített jó sok vajjal és csípős szalámival, és fogják egymás kezét, és Andreas azt mondja, ő ad neki erőt, hogy reggelente kikeljen az ágyból, ő meg elhiszi. A klarinét és a nagybőgő.

Úgy volt, hogy még sokáig szeretni fogják.

*

Próba után hazasietett, hogy letegye a klarinétját és felhúzza az új ruháját, ahogyan Andreas is hazaugrott a nagybőgőjével. Tízre beszélték meg, hogy a belvárosi park egyik padján találkoznak, az öreg nyárfa alatt, ahova egész kicsi koruk óta kijártak tanítás után...

Valeyri keringő

Ma éjjel, miután lement a nap és elült a szél, és a récék szárnyuk alá dugták a csőrüket, és egy magányos sirály a sziklája felé suhant, és a víz meg-megcsobbant a köveken és a hínáron, és a fókák némán ásítoztak a tengerparti sziklákon, és az emberek aludtak, és rajta, a birkákon, néhány egéren meg talán a városban álmatlanul kószáló nőn kívül sehol nem járt egy lélek sem − Smyrill, a költő ekkor jött rá, milyen óriási a költészet, milyen széles a világ, és milyen mérhetetlenül hatalmas az elméje. Felfedezte magában a buzgó teremtést, a földet és az eget, a szelet, a napot és a kegyelmet. Érezte, ahogy elméjében szikrák gyúlnak, és szűnni nem akaró ragyogással cikáznak fel-alá. Egy kövön üldögélve, csukott szemmel figyelte a felelevenedő képeket. Emberek bóklásztak a tudatában, akikkel sosem találkozott és soha nem is fog, akik nem jelentettek neki semmit. Nem tudta, miért, nem tudta, valós-e vagy valaha valós volt-e, amit lát, csak hagyta, hogy a képzeletébe simuljon, és újra az éjszakára figyelt, az égre, a tengerre, a hullámzó fűszálakra, a szellő leheletére, a madarakra és a kegyelemre. Aztán hangot hallott. Egy kövön üldögélve figyelte a partfutókat − úgy futkostak a tengerparton, mintha Isten elejtett szavai lennének. Elméje mérhetetlen messzeségében mindennek, ami csak létezett, megvolt a megfelelője, érezte az összes történést, tudatában minden verssorrá duzzadt: a sirály suhanása szonett volt, a parti lile tipegése szabad vers, a fű hullámzása daktilus, a vérvörös ég hexameter. Hangot hallott. Miután lement a nap és elült a szél, Smyrill, a költő érezte, hogy már úton van hozzá a vers, a tengerről érkezik, és a földnyelv felé kúszik tovább. A legszebb verse volt ez: rügyekről, hajtásokról és az örömről. Kegyelemről. Arról a sorsfordító tengerparti pillanatról, amit a verssel érzett közeledni; a madarak suhanásáról, a föld füveiről és a víz csobbanásáról, a csigaház alakjáról és Isten élő álmáról. A szellemről, ami a tengeri habokban lélegzik, és ami miatt a bolharákok ugrálnak, a madarak repülnek és a harangvirág lógatja a fejét. Nőkről, akik gyengéd érintésükkel kényeztették, ajkukkal megnyitották, és keblükkel melegítették a hideg éjszakákon. Unnurről. A kegyelem erejéről. Hangot hallott. Igyekezett minden benyomását leírni a kis barna füzetébe, és közben érezte és hallotta, hogy a vers úton van hozzá − szárnyakon érkezik, repülve. A legszebb verse. Egyszerre volt izgatott és nyugodt, mint az öreg halász, aki tudja, hogy sosem lehet biztos a sikerében, mégis érzi, mikor érdemes kivetnie a hálót. Egy kövön üldögélve figyelte, ahogy szaladgálnak előtte a mondatok a tengerparton, a helyüket keresik, a megfelelő molekulát, hogy verssé álljanak össze. Gyorsan írni kezdett. Rajként röppentek elő a tollából a szavak, mint a madarak, de végül nem betűsorok, hanem betűképek kúsztak a lapra. Miközben azt írta, fűszál, tenger és part, a betűkből tengerparti fűszálakat kanyarított. Aztán jött, hogy karom kitárom és madár − madáralakban. Figyelte, ahogy a sirály szonettívben suhan, ahogy a hullámok évezredes örvények akarata szerint csapkodnak, és a felhők fehér vágyként világlanak az éjkék égen. Nézte a szelet, nézte a fűszálakat a szélben, és látta a szelet a fűszálakban. Kis időre leengedte a tollat, és várta, hogy elérjen hozzá a vers: kép és szófüzér. Majd újra belevetette magát az írásba. Úgy lépdeltek elő a szavak a tollából, mint röpképtelen madarak. A füzethez láncolták magukat. Hajának fürtjei és egyedül a barlangban és lementem a ligetbe az éj derekán. És Unnur. Aztán te és délről és lélegezz; fűszál és part és kószál és kart. És: legyél. Sokáig ült ott és írt, és figyelte a képzeletében felbukkanó embereket, a tengert és az eget és a mardosó hiányt. Felidézte, mi minden történt vele annak idején, jót és rosszat egyaránt. És azokra gondolt, akikkel az útjaik annak idején keresztezték egymást és akik aztán elmaradtak mellőle − kedves nőkre és jó barátokra. Leírta, hogy fűszál és part és tenger, és ezekben a szavakban ott ringott minden, amit elveszített. A tenger feneketlen volt és hideg, a part kavicsos és kopár, a fűszál letiport és mozdulatlan. Veszteség, magány, szenvedés. Tenger ott is volt és itt is, part csak itt, de ott nem, fűszál pedig sehol. Hangot hallott. Elmúlt a sorsfordító pillanat.

*

A konyhában áll az írópultnál, és magasba emelt tollal vár. Előtte nyitott mappa, benne A hamu illata versciklus. Megtoldaná még egy verssel, hogy legyen mit felolvasnia az esti találkozón. Valami újjal. Várja. Amikor jön, tudni fogja, hogy megérkezett. Itt a helye. A rengeteg könyv között. És a régi orgona mellett, amin a dalait szerezte, amikor még foglalkozott ilyesmivel. Itt született például a Valeyri keringő, amiért a mai napig kapja a jogdíjat. Aztán itt van a képeslapgyűjteménye is. És a kövei a tengerpartról. Színek, tollak, rajzok, egy zsebkés és néhány falevél, ami kezd az enyészeté lenni. Az összes múltbéli árny. Ő maga egy ideje már olyan, mint egy sziklához nőtt tengerimakk, ahogy mondani szokta, amikor megkérdezik, miért nem költözik délre. Itt éli az életét − és Unnurét, aki már rég halott. És a vers otthon érzi majd magát nála, amikor előbucskázik a papírra.

Magasba emelt tollal vár, közben belekortyol a hideg kávéjába, leteszi a csészét, felnéz, és végigsimítja a szakállát. Karnagy Katát figyeli, aki gondolataiba merülve, összeráncolt homlokkal elsuhan az ablak alatt biciklin, kék pöttyös fehér ruhában. Smyrill elmosolyodik, megszorítja a tollát, a kézirat üres lapja melletti jegyzetfüzetnek szegezi, és írni kezd: tenger, part, fűszál. A vers viszont odaveszett a hajnali szürkületben, szertefoszlott. Elkószált a kitárt karú parton. Tudja, hogy volt benne szárny, árbóc, idő, irányok és hangok − de eltűnt mind. És ma éjjel, miután lemegy a nap és elül a szél, és a récék szárnyuk alá dugják a csőrüket, és egy magányos sirály szonettként suhan a sziklája felé, Smyrill, a költő újra lemegy a partra, leül egy kőre kezében tollal és jegyzetfüzettel, és türelmesen várja a versét. Aztán hangot hall. A csillagok énekét zengi a világtenger.

„When I’m sixty-four...”

Nagy a nyüzsgés délután. Árni, miután felkel a szunyókálásból, kiáll a ház elé, megtömi a pipáját, de nem gyújt rá, csak figyeli a szállingózó pitypangmagokat; a háttérben gyerekek hancúroznak a trambulinon, aláfestésként sirályrikoltozást és hajómotor-köhögést hallani a tenger felől, de zümmög a rádió és rázendítenek a fűnyírók is, aztán kék pöttyös fehér ruhában bebiciklizik a képbe Karnagy Kata. Árni biccent neki a pipájával, de úgy tűnik, észrevétlen marad.

Bemegy a házba, a vécé felé veszi az irányt, aztán kidörzsöli az álmot a szeméből, komótosan fogat mos, mintha csak reggel lenne, hosszasan a tükörbe bámul, de nem látja se magát, se mást, aztán visszavánszorog a szobába, és közben a kopottas parketta lágyan hullámzik pucér talpa alatt. Ilyenkor mindig a lábában érzi a szép emlékeket, ahogy kisgyerekként totyogott itt, a nagyszüleinél. Kék csíkos pólót és kék mintás pizsamaalsót vesz elő, és arra gondol, miért is ne lehetne pizsamanadrágban.

Kimegy a konyhába, nyeles lábosban vizet forral, a filterbe készít valamennyi kávét, csak úgy ránézésre, mégis jól tudja, hogy pontosan annyi, amennyi kell, lehúzza a vizet a tűzhelyről és ráönti, mire kellemes kávéillat lengi be a konyhát, tölt magának, a szájához emeli a csészét, de mielőtt belekortyolna, nesz üti meg a fülét. Felcsillan a szeme, feláll, és újra kimegy a ház elé. Egy darabig elálldogál ott, farkasszemet nézve az előtte tornyosuló − és a fekete faborítása miatt sokak szerint csúnya − templommal, aztán a hegyet figyeli, és egyszer csak végigsimítja az arcát egy langyos szellő: a nyüzsgő falu lehelete.

Visszafordul a házba, és becsukja maga mögött az ajtót.

Egyedül van otthon. Nem kapcsolja be a rádiót, és nem olvas újságot. Nem követi a híreket. Óvatosan belekortyol a kávéjába, és maga elé bámul, több réteg csendbe burkolózva. Visszateszi a pipáját a pipaállványra, amit még költözéskor hozott le a padlásról. Négy másik pipa várja ott, hogy végre használja. Újat választ magának, legalább akkora körültekintéssel, mint ahogy a csészéjéhez is nyúlt. A polcon barna tasakos Edgeworth dohány díszeleg. Úgy szokta rendelni Angliából régi ismerősökön keresztül, és felbontás után krumplival tárolja a hűtőben, nehogy kiszáradjon. Szeret a pipázással pepecselni, és akárhányszor elgondolkodik rajta, végül mindig arra jut, hogy miért is ne pipázhatna. Szép lassan tömi be a dohányt, alul csak lazán, középen valamivel tömörebben, a tetején újra lazán. Ahogy meggyújtja a gyufát, halk sercegést hall, és nemsokára finom dohányillat száll fel a pipájából. Aztán megérzi a keserédes ízt, és a füst szép lassan könnyű fátyolként teríti be a régi faházat.

Feltápászkodik, a széktámlán pihenő kék kardigán felé nyúl, aminek a könyökét még ő foltozta meg előző télen, belebújik, nyújtózkodik egyet, és pipával a szájában, zsebre tett kézzel a hálószobába indul.

Amikor két évvel ezelőtt ideköltözött, a legtöbb falubeli felismerte, és csodálkoztak, hogy visszatért. Végül arra jutottak, hogy minden bizonnyal magányra vágyik. Mindenki emlékezett az apjára, a világhírű halász Tonnás Tónira, aki sok éven át Valeyriben dolgozott, aztán az ittenieket cserben hagyva délre költözött, hogy Reykjavíkban is ő legyen a halak királya − de Múzeumos Andrés emlékezett Árnira is, tudta, hogy nyaranta gyakran jött látogatóba a nagyszüleihez a régi orvosi rendelő épületébe. Senki sem értette viszont, miért vette meg a házat, ahogy mondták, drága pénzért − bár a közszájon forgó számok a legkevésbé sem voltak kőbe vésve, sőt napról napra nőttek. A legtöbben azt hitték, nyaralónak használja majd, de aztán jött az ősz és a tél, és ő nem ment sehova. Déltájt néha felbukkant a faluban futószerelésben, különös látvánnyal ajándékozva meg a helyieket; Kalli szerint mindig úgy nézett ki, mint aki valahova siet, és egy idő után rá is ragadt ez a név: Pénzes Árniból egyszer csak Sietős Árni lett. Nem sokkal később a fürdőben is látni lehetett reggelente, és vasárnap a templomban; a valeyri kórus első őszi próbáján pedig jelentkezett a basszus szólamba. A szünetekben beszélgetett a többiekkel, készségesen megválaszolta a nekiszegezett kérdéseket, és udvariasan visszakérdezett. Pontban hat órakor megjelent a Lunda Étteremben, ahol újságot olvasott és a felszolgáló Fríðával beszélgetett, meg mindenkivel, aki hajlandó volt szóba állni vele. Egy darabig elüldögélt egy pohár fehérborral, aztán megvacsorázott. Szinte mindig ugyanazt ette: fokhagymás-fehérboros tőkehalat édesköménnyel, amit ő tanított a szakácsnak − egy iszákos egykori fodrásznak Hafnarfjörðurből −, csütörtökönként viszont szardellás tésztát rendelt; annak a receptje is tőle származott. Viszont épp, hogy nem sietett soha sehova. Nagyon kevés embert ismert errefelé, pedig lehúzott valamennyit a valeyri halfeldolgozóban Jóinál, aki néha meg is hívta magához bridzsezni, és olyankor vele, a gyönyörű feleségével, a polgármesterékkel, Lárával meg a többi helyi előkelőséggel játszottak − Lára öccse, Lundás Lalli viszont sosem volt ott, mert a két testvér nem állt szóba egymással. Árni jól érezte magát ebben a társaságban. A halászatról és az időjárásról beszélgettek, a kormányról és mindenféle képviselőről, elnökről és bankárról. Előfordult az is, hogy amikor szót kapott, az előző életéről mesélt, de nem ám palotákról, aranypelyhes pezsgőről és gazdagságról, nem; ha ilyesmiről kérdezték, annyit válaszolt, hogy semmit sem tud az efféle külföldi úri huncutságokról − pedig nagyon is jól ismerte őket. Ehelyett befolyásos emberekkel megejtett találkozókról számolt be, vagy ruhatárakban kapott különös válaszokat és kínos dísztermi jeleneteket idézett fel...