Bencsik Péter

Csehszlovákia története
dokumentumokban

– részlet –

Megjelent a Politikatörténeti Alapítvány

és a Nemzeti Kutatási, Fejlesztési és Innovációs Hivatal PUB-F 117140 támogatásával

Az elektronikus verzió megjelenését a Magyar Kultúráért Alapítvány támogatta

Anyanyelvi lektor: Tomáš Vašut

© Bencsik Péter, 2016

Elektronikus kiadás, 2022
ISBN 978 963 338 485 5

Napvilág Kiadó, Budapest
www.napvilagkiado.eu

Minden jog fenntartva. Jelen könyvet vagy annak részleteit tilos reprodukálni, adatrendszerben tárolni, bármely formában vagy eszközzel – elektronikus, fényképészeti vagy más módon – a kiadó engedélye nélkül közölni.

Tartalom

Előszó Közös sorsunk (Kelet-)Közép-Európában

DOKUMENTUMOK

I. Az államalapítás 1914–1920

1. Tomáš Garrigue Masaryk memoranduma: Az önálló Csehország

2. A clevelandi egyezmény

3. Edvard Beneš: Zúzzátok szét Ausztria–Magyarországot!

4. A Birodalmi Tanács cseh képviselőinek háború alatti nyilatkozatai

5. A pittsburghi egyezmény

6. Csehszlovákia függetlenségi nyilatkozata (washingtoni nyilatkozat)

7. Tomáš Garrigue Masaryk: Az új Európa. A szláv álláspont

8. A Csehszlovák Nemzeti Bizottság kiáltványa

9. A csehszlovák állam első törvénye (ún. átvételi törvény)

10. A szlovák nemzet deklarációja (ún. mártoni deklaráció)

11. Csehszlovákia ideiglenes alkotmánya

12. Masaryk első elnöki szózata a nemzetgyűléshez

13. Rudolf Lodgman von Auen: A csehországi németek joga az önrendelkezésre

14. A Kramář-kormány programnyilatkozata a nemzetgyűlésben

15. Edvard Beneš meghallgatása a Tízek Tanácsa előtt

16. A csehszlovák határmegállapító bizottság ülései

17. A Csehszlovákia függetlenségéről és a kisebbségek védelméről szóló szerződés

18. A Csehszlovák Köztársaság alkotmánylevele

19. Csehszlovákia nyelvtörvénye

II. Az első köztársaság 1920–1938

1. A Csehszlovák Szociáldemokrata Munkáspárt baloldalának kiáltványa

2. A kisantantszerződések csehszlovák vonatkozású elemei

3. Bohumír Šmeral referátuma a CSKP alakuló kongresszusán

4. A csehszlovák–lengyel politikai egyezmény

5. A csehszlovák–osztrák politikai egyezmény (lányi egyezmény)

6. Újsághír az Alois Rašín pénzügyminiszter elleni merényletről

7. A köztársaság védelméről szóló törvény

8. A francia–csehszlovák szövetségi és barátsági szerződés

9. Edvard Beneš a kisantant fontosságáról

10. Csehszlovák–német választott bíráskodási szerződés

11. Csehszlovák–francia garanciális megegyezés

12. Vojtech Tuka: „Vacuum iuris”

13. Klement Gottwald első parlamenti felszólalása

14. Jozef Tiso: A Szlovák Néppárt ideológiája

15. A kisantant szervezeti paktuma

16. Törvény a rendkívüli rendeleti kormányzásról

17. Törvény a pártok működésének felfüggesztéséről és feloszlatásáról

18. A „csehszlovákizmus” szlovák képviselőinek autonómiaellenes nézetei

19. Csehszlovák–szovjet kölcsönös segítségnyújtási szerződés

III. A szudétanémet válság és a második köztársaság 1938–1939

1. A Szudétanémet Párt karlsbadi programja (nyolcpontos követelés)

2. A Hűek maradunk című kiáltvány

3. A nemzetiségi statútum tervezete

4. Brit és francia párhuzamos diplomáciai jegyzék a csehszlovák kormánynak

5. A Runciman-jelentés

6. A müncheni egyezmény

7. Jan Syrový miniszterelnök beszéde a müncheni egyezmény elfogadásáról

8. Edvard Beneš rádióbeszéde az elnöki posztról való lemondásáról

9. A szlovák nemzet nyilatkozata (ún. zsolnai egyezmény)

10. Az első bécsi döntés

11. Alkotmánytörvény Szlovákia autonómiájáról

12. Alkotmánytörvény Kárpátalja autonómiájáról

13. Rudolf Beran kormányprogramja

14. Felhatalmazási törvény

15. Hitler és Hácha megegyezése

16. Hitler rendelete a Cseh–Morva Protektorátusról

17. Német–szlovák védelmi szerződés

IV. A második világháború 1939–1945

1. A CSKP KB állásfoglalása a szovjet–német paktumról

2. A Csehszlovák Nemzeti Bizottság nyilatkozata

3. A szudétanémet szociáldemokraták deklarációja

4. Halifax brit külügyminiszter levele Benešhez az ideiglenes csehszlovák kormány elismeréséről

5. Beneš beszámolója a cseh hazai ellenállás részére

6. A hazai ellenállási csoportok programtervezete

7. A CSKP felhívása

8. A Szovjetunió és Csehszlovákia kormányainak megállapodása

9. A szlovák kormány rendelete a zsidók jogállásáról (ún. zsidókódex)

10. Reinhard Heydrich beszéde a cseh nemzet likvidálásáról

11. Feljegyzés az Anthropoid-akció előkészítéséről

12. Beneš feljegyzése Eden brit külügyminiszterrel való tárgyalásáról

13. A szlovák püspökök pásztorlevele a hívekhez a faji törvénykezésről

14. Szlovák alkotmánytörvény a zsidók kivándorlásáról

15. Újsághír a Heydrich elleni merényletről és nyomravezetőinek jutalmáról

16. Ludvík Svoboda alezredes levele Sztálinhoz

17. Beneš terve a németek és a magyarok háború utáni kitelepítéséről

18. Szovjet–csehszlovák barátsági, kölcsönös segélynyújtási és háború utáni együttműködési szerződés

19. A Szlovák Nemzeti Tanács megalakulása és programja (ún. karácsonyi egyezmény)

20. Ferdinand Čatloš szlovák nemzetvédelmi miniszter titkos memoranduma

21. Gustáv Husák memoárja a szlovák nemzeti felkelés előkészületeiről

22. A Szlovák Nemzeti Tanács nyilatkozata

23. Beneš véleménye a háború utáni cseh-szlovák kapcsolatok rendezéséről

V. A harmadik köztársaság 1945–1948

1. A kassai kormányprogram

2. Klement Gottwald beszéde: „A szlovák nemzet Magna Chartája”

3. Az első prágai megegyezés

4. Beneš dekrétuma a náci bűnösökről és a népbíróságokról (ún. nagy megtorlási dekrétum)

5. Beneš dekrétuma a németek, magyarok, árulók és ellenségek földbirtokai elkobzásáról

6. Szovjet–csehszlovák szerződés Kárpát-Ukrajnáról

7. Beneš dekrétuma a német és magyar személyek állampolgárságáról

8. A magyar–csehszlovák lakosságcsere-egyezmény

9. A csehek és a szlovákok szabadságának helyreállítását célzó cselekmények jogszerűségéről szóló törvény

10. A szlovák belügyi megbízott hirdetménye a reszlovakizációról

11. A harmadik prágai megegyezés

12. A Gottwald-kormány programja az Alkotmányozó Nemzetgyűlésben

13. Feljegyzés Sztálin és a csehszlovák delegáció megbeszéléséről

14. Gottwald beszéde a prágai Óvárosi téren

15. A Nemzeti Szocialista Párt levele Benešhez minisztereinek lemondásáról

16. Beneš és a CSKP Elnökség tárgyalásai

VI. A sztálinizmus és válsága 1948–1967

1. A Csehszlovák Köztársaság alkotmánya

2. A CSKP és az SZDP egyesülési kiáltványa

3. Törvény a népi demokratikus köztársaság védelméről

4. Törvény a kényszermunkatáborokról

5. Az első ötéves terv legfontosabb célkitűzései

6. Gottwald előadása a CSKP IX. kongresszusán

7. Törvény az Egyházügyi Hivatal felállításáról

8. Gottwald beszéde a KB ülésén a külpolitikai helyzetről

9. Milada Horáková vallomása a bíróságon

10. Ítélet Rudolf Slánský és társai ügyében

11. Gottwald a politikai perekről a CSKP országos konferenciáján

12. Antonín Zápotocký beszéde Gottwald temetésén

13. Határozat a pénzreformról és a jegyrendszer eltörléséről

14. Jaroslav Seifert felszólalása a Csehszlovák Írók Szövetsége II. kongresszusán

15. Antonín Novotný beszámolója a CSKP 1956. júniusi országos konferenciáján

16. A CSKP 1960-as országos konferenciájának határozata Antonín Novotný beszámolójáról

17. A Csehszlovák Szocialista Köztársaság alkotmánya

18. Novotný a csehszlovák politikai perekről

19. Jelentés a politikai perek felülvizsgálatának eredményéről

20. A CSKP KB tervezete a gazdasági reformról

21. Ludvík Vaculík felszólalása a Csehszlovák Írók Szövetsége IV. kongresszusán

VII. A prágai tavasz és a megszállás 1968

1. Közlemény a CSKP Központi Bizottságának üléséről

2. A CSKP akcióprogramja

3. Alexander Dubček beszéde a CSKP KB 1968. május 29. – június 2-i plénumán

4. Ludvík Vaculík 2000 szó című felhívása

5. A „Varsói levél” a CSKP-nak

6. Csehszlovákia és az „ötök” nyilatkozata

7. A szovjet csapatokat „behívó levél”

8. A CSKP Elnökségének nyilatkozata a Varsói Szerződés csapatainak bevonulásáról

9. A Legfelsőbb Bíróság elnökének beszámolója Černík miniszterelnök letartóztatásáról

10. A CSKP rendkívüli kongresszusának nyilatkozata és felhívása

11. A moszkvai jegyzőkönyv

12. Közlemény a szovjet–csehszlovák tárgyalásokról

13. Ludvík Svoboda köztársasági elnök beszéde

14. Dubček rádióbeszéde

15. Szovjet–csehszlovák szerződés a szovjet csapatok ideiglenes állomásozásáról

16. Az 1968-as alkotmánytörvények

17. Brezsnyev beszéde a LEMP V. kongresszusán

VIII. A normalizáció és a neosztálinista rendszer 1969–1988

1. Jan Palach levele

2. A Forradalmi Ifjúsági Mozgalom felhívása

3. A Tíz pont című ellenzéki felhívás

4. Vasil Biľak beszéde a CSKP KB ülésén

5. Csehszlovák–szovjet barátsági, együttműködési és kölcsönös segítségnyújtási szerződés

6. A CSKP KB határozata az 1968-as válságról

7. Gustáv Husák előadói beszéde a CSKP XIV. kongresszusán

8. A Csehszlovák Polgárok Szocialista Mozgalma a választásokról

9. Gustáv Husák Csehszlovákia külpolitikájáról

10. Csehszlovák–NSZK szerződés

11. „Tisztelt Doktor Úr!” Václav Havel levele Gustáv Husákhoz

12. A Charta ’77 nyilatkozata

13. A Rudé právo támadása a Charta ’77 ellen

14. A művészeti alkotószövetségek bizottságainak nyilatkozata („Anti-Charta”)

15. Václav Benda: Párhuzamos polisz

16. A Charta ’77 felhívása: Vonják ki a szovjet csapatokat Csehszlovákiából!

17. Václav Havel: A kiszolgáltatottak hatalma

18. Gustáv Husák felszólalása a CSKP XVI. kongresszusán

19. A Charta ’77 prágai felhívása

20. Gustáv Husák beszéde a CSKP XVII. kongresszusán

21. A Charta ’77 a prágai tavasz huszadik évfordulóján

22. František Tomášek bíboros levele Lubomír Štrougal miniszterelnökhöz

IX. A bársonyos forradalomtól a szétválásig 1989–1993

1. A Charta ’77 Néhány mondat című felhívása

2. Miloš Jakeš CSKP-főtitkár legendás beszéde

3. A Nyilvánosság az Erőszak Ellen Polgári Kezdeményezés programnyilatkozata

4. A cseh Polgári Fórum programjának alapelvei

5. Alkotmánytörvény a kommunista hatalmi monopólium eltörléséről

6. A CSKP új akcióprogramja

7. Václav Havel első újévi elnöki beszéde

8. Szerződés a szovjet csapatok kivonásáról

9. A „kötőjelháború” végszavazásai a Szövetségi Gyűlésben

10. Marián Čalfa miniszterelnöki expozéja

11. Havel beszéde a Szövetségi Gyűlésben

12. A visegrádi nyilatkozat

13. Havel televízióbeszéde és felhívása az alkotmányos válság megoldására

14. Szlovákia önrendelkezési nyilatkozata

15. Szlovákia alkotmánya

16. Alkotmánytörvény a Cseh és Szlovák Szövetségi Köztársaság megszüntetéséről

17. Csehország alkotmánya

18. Törvény a kommunista rezsim jogellenességéről

A Kötetben szereplő személyek rövid életrajza

Csehszlovákia legfontosabb politikai vezetői

Rövidítések

Jegyzetek

Névmutató

Előszó
Közös sorsunk (Kelet-)Közép-Európában

Csehszlovákia történetéről ez ideig nem jelent meg sem tudományos igényű monográfia, sem a nagyközönség számára íródott népszerűsítő munka. Mindez egy negyed évszázada még létező, ráadásul szomszédos ország esetén érdekes, sokatmondó jelenség. Az érdeklődők és különösen a témával foglalkozó egyetemi hallgatók számára azonban az is nehezíti az egykori állam történetének tanulmányozását, hogy a legalapvetőbb források, eredeti dokumentumok közül is csak részben találunk olyanokat, amelyek magyarul is olvashatók. Ez a szöveggyűjtemény e hiány pótlására vállalkozik, a benne olvasható körülbelül százhetven dokumentumnak1 nagyjából a fele első alkalommal áll magyarul az olvasók rendelkezésére. A magyarul már másutt megjelent szövegek jelentős része ráadásul évtizedekkel ezelőtt látott napvilágot, és ma már alig fellelhető kiadványokban található meg.

Csehszlovákia története legfőbb forrásainak közreadása az első lépés lehet abba az irányba, hogy a magyar nyelvű olvasóközönség közelebb kerüljön a csehek és a szlovákok, valamint az ő közös történelmük megértéséhez. A jövőben ezt követnie kell egy olyan monográfiának, amely a legújabb kutatási eredmények felhasználásával foglalja össze az egykori ország történelmét. A többi (volt) szomszédos ország múlt századi története zömmel több különböző szerző munkái révén is kézbe vehető,2 ezért is különös, hogy Csehszlovákia kilóg a sorból. Egyedül Szlovákia történelméről olvasható modern összegző feldolgozás, amely a csehszlovák időszak történelmét is tárgyalja, ám figyelme alapvetően a szlovák területekre irányul.3 Természetesen az ország történetének egyes időszakairól van magyarul is elérhető irodalom, amely azonban részben korábbi, angolul vagy csehül megjelent munkák fordítása.4 Az egész ország történetét összefoglaló munka tehát csak idegen nyelven érhető el. A legfontosabbak a cseh és szlovák nyelvűek, amelyek sajnos e nyelvek ismeretének hiánya miatt a magyar olvasók számára zömmel nem érthetők.5 E kiadványok közül egyet adtak ki Prágában angol nyelven is.6 Az angolul olvasható többi összefoglalás részben népszerűsítő jellegű mű, nem részletes monográfia,7 vagy pedig szakmailag legalábbis kritizálható.8

A magyarul egyelőre hiányzó monográfiát a jelen bevezető tanulmányban terjedelmi okokból sem lehet pótolni. Ki lehet azonban emelni néhány fontos csomópontot Csehszlovákia történetéből, s ezzel együtt rámutatni a magyar és a csehszlovák történelmi fejlődés – nem mindig azonos időszakban megmutatkozó – párhuzamosságaira és eltéréseire, melyek részletes bemutatása további kutatások tárgya is lehet. A továbbiakban minden esetben utalok a kötet vonatkozó dokumentumaira, amelyek (az előttük álló bevezetővel együtt) mintegy az alábbi bevezetés kiegészítőiként is szolgálnak, így e helyütt nem térek ki számos jelenség és fogalom magyarázatára sem. Célom viszont az, hogy az utóbbi évek legfontosabb cseh és szlovák történeti szakirodalmát a lábjegyzetekben megadjam. Ez a rövid irodalomszemle természetesen szintén nem törekedhet historiográfiai teljességre.

Bibó István 1946-ban írta meg A kelet-európai kisállamok nyomorúsága című művét,9 amelyre sokan hivatkoznak, de a benne javasolt megoldások megvalósulására soha nem volt valódi esély. Bibó szenvedélymentes, elfogulatlan megközelítése szigorúan ítéli meg e kisállamokat, mégis megértően viszonyul az általa kelet-európainak nevezett térség – Lengyelország, Csehszlovákia és Magyarország – nyomorúságához. E régiót ma, Csehszlovákia kettéválása után leginkább visegrádi négyeknek nevezik, s lakói tiltakoznak a kelet-európai minősítés ellen; jobban szeretnek Közép-Európáról vagy legalább Kelet-Közép-Európáról beszélni. Bibó számtalan dologban tévedett, az imént idézett írásában is,10 de mondandója mégis sok tekintetben ma is aktuális. A nyelvi nacionalizmus, az el nem fogadott történelmi leckék és főleg a „trianoni komplexum” ma is nagyon erőteljes, különösen Magyarországon, amely „a maga erkölcsi számláját rossz pillanatokban és rossz módon nyújtotta be”, és ahol „a demokrácia jövőjét is érintő súlyos lélektani válsággal lehet számolni”.11 A hetven évvel ezelőtti megértő hang ma sem talál túl sok követőre a magyar társadalomban. A szomszédos népek történelmének, tradícióinak és gondolkodásának ismerete és főleg megértése nagyon alacsony nívón áll. Mindez azért is sajnálatos, mert e népek történelmi sorsában tényleg olyan sok közös elem van, ami akár kölcsönös megértést is eredményezhetne. Erről a közös sorsról írt Bibó István is 1946-ban – pedig az igazi sorsközösség még csak akkor kezdődött, a kommunista diktatúrák kialakulása révén.

A Cseh Királyság és a Magyar Királyság történelme szinte a kezdetektől szorosan összefonódott egymással. Az Árpád- és a Přemysl-ház szinte egyidejű kihalása (1301, 1306) után mindkét államban trónviszályokra került sor, majd vegyes házi királyok ültek a trónra. Ezen időszak legfontosabb eseménye a visegrádi hármas királytalálkozó volt 1335-ben, amikor I. Károly (Károly Róbert) magyar király fogadta Luxemburgi János cseh és III. Kázmér lengyel királyt. Ezen eseményre emlékezve született meg ismét Visegrádon 1991-ben a három ország új együttműködési fóruma, a visegrádi hármak (majd négyek) intézményrendszere (IX. 12. sz. dokumentum). János fia, I. Károly (1346–1378) tekinthető a leghíresebb cseh királynak (IV. Károly néven német-római császár, a prágai Károly Egyetem alapítója, a Károly híd és a prágai Újváros [Nové mĕsto] főterének névadója). A 14. század végén már mindkét országban a Luxemburg-ház uralkodott: Károly idősebb fia cseh király lett (IV. Vencel), a másik pedig magyar (Zsigmond). 1420 után a magyar és a cseh trónon többnyire ugyanaz a személy ült – egészen 1918-ig.12 (Ez az ötszáz évi perszonálunió általában sokkal kisebb figyelmet kap, és kevésbé ismert, mint a kilencszáz évnyi magyar–horvát unió, vagy a néhány évtizedre kiterjedő lengyel–magyar közös uralkodás.) 1420-ban szerezte meg ugyanis Zsigmond a cseh trónt is, bátyja halála után. Zsigmond mindenesetre nem volt népszerű király a csehek körében Husz János 1415-ös megégetése miatt. A német-római császári címet is megszerző uralkodó halála után került először Habsburg a magyar és a cseh trónra – ekkor még ideiglenesen – Albert révén, akinek a halála után a magyar trónharcokban Jan Jiskra cseh zsoldosai is tevékenyen kivették a részüket, huszita harcmodorral. A legérdekesebb azonban talán Mátyás király története, akit volt apósával, Podjebrád György cseh királlyal (1458–1471) szemben választottak cseh (ellen)királlyá 1469-ben Olomoucban a katolikus morva rendek. György halála után a cseh rendek viszont Jagelló Ulászlót választották cseh királlyá. A két cseh király, Mátyás és Ulászló 1479-ben Olomoucban kötött békét egymással, a Cseh Királyság területét kettéosztva maguk között.13 Mátyás után Ulászló (II. Ulászló néven) magyar király is lett. Az ő fia, az ifjú II. Lajos Mohácsnál veszett oda, s ettől kezdve a Habsburgok uralkodtak mindkét országban az első világháború végéig.

A Habsburg-uralom persze alapvetően különbözött. A magyar rendek ellenállását sosem sikerült teljesen megtörniük a Habsburgoknak, míg a csehekét igen. Az 1620-as fehérhegyi csata – amely egyfajta cseh Mohácsnak is tekinthető – után a cseh nemességet lényegében megsemmisítették, és helyére aulikus osztrák nemesség került. Ennek is a következménye, hogy a cseh társadalom polgárosodott, míg Magyarországon a feudális eredetű nemesség szilárdan tartotta pozícióit. A magyar és a cseh politikai elit mindenesetre a nemzeti ébredés után potenciális szövetséges lett a Habsburgok elleni harcban. A közös történelmi múlt akár a magyar–lengyel barátsághoz hasonló együttműködést is eredményezhetett volna. Erre azonban nem került sor: az osztrák–magyar kiegyezés megkötése (1867) után a magyar politikai elit „elnyomottból” „uralkodóvá” vált; 1871-ben aztán a magyarok (többek között Andrássy Gyula gróf) vétóján meghiúsult az ún. cseh kiegyezés lehetősége is, ami a néhány éve működő osztrák–magyar dualizmust a csehek bevonásával lényegében trializmussá bővítette volna. A vétó súlyos hiba volt a magyar részről. A magyar–cseh viszony e ponton kezdett megromlani,14 de a cseh nemzeti ébredés ekkor már évtizedek óta vigyázó szemét a Felvidékre, a csehvel rokon nyelvet beszélő szlovákokra vetette. A csehek tehát etnikai alapon kerestek szövetségest maguknak, miközben a magyarokhoz hasonlóan nem akartak tudomást venni arról, hogy történelmi államkeretüket már nem töltik ki teljesen. Helyzetüket nehezítette, hogy csak egyetlen számottevő „kisebbségük” volt a cseh korona országaiban,15 épp a Monarchiában döntő pozícióban lévő német (osztrák) elemek révén. A cseh és a német politikai elit közötti viszonyt a 19. század végén súlyos feszültségek is terhelték, például a cseh kiegyezés meggátolásában jelentős szerepet játszottak az ott élő németek is. Ez a kiegyezés egyébként nem a cseh korona összes országára, hanem csak Bohémiára terjedt volna ki. Ugyanakkor nem csak harc jellemezte a cseh–német együttélést sem: 1905-ben a „morva paktum” révén arányos hatalommegosztásban sikerült megállapodniuk e tartományon belül.16

A magyarok és a szlovákok közös történelme még hosszabb. Szlovákia területe ezer éven át a Magyar Királyság részét képezte, s azon belül még olyan területi különállással sem rendelkezett, mint Erdély. Szlovákia mint földrajzi-területi egység is csak 1918-ban alakult ki. A Nagymorva Birodalmat nem számítva önálló államisággal nem rendelkező szlovákok sokáig nem is törekedtek önálló államiságra. A szlovákok részt vettek a magyar állam összes háborújában és szabadságharcában. A nemzeti ébredés a magyarnál és a csehnél később vette kezdetét, és inkább csak egy kis létszámú értelmiségi elitet érintett. Ez az elit azonban nagyon hamar nagyobb testvére, a csehek felé orientálódott.

Nem kerülhető ki, hogy a kiegyezés utáni magyar nemzetiségi politikát érintsük. Az 1868-as magyar nemzetiségi törvény a korabeli világ egyik legliberálisabb szabályozása volt. Ennek ellenére már elfogadásakor sem elégítette ki a nemzetiségek igényeit. Később mégis a törvény betartásáért harcoltak, mivel az abban szereplő jogok jórészt papíron maradtak. A 20. századi közép-európai gyakorlattal összevetve a dualizmus kori magyar kisebbségpolitika nem volt zsarnoki jellegű, nem volt olyan szélsőségesen elnyomó, mint amilyennek az első világháború alatti emigráns cseh propagandakiadványok (I. 1., I. 3. és I. 7. sz. dokumentum) bemutatták. Annyi megállapítható azonban, hogy a magyar politikai elit és később a közvélemény bizonyos lenézéssel viszonyult a szlovákokhoz, negatív értelemben emlegette a „tótokat”, amit a „tót nem ember” – első elnöki üzenetében Tomáš Garrigue Masaryk is fölemlegette ezt (I. 12. sz. dokumentum) – és számos más szólás is őriz. A magyar politika a nemzetiségek asszimilálására törekedett, és különösen az iskolarendszer és a politikai képviselet terén erősen korlátozó jellegű volt. Bár a szlovákok tették ki a lakosság 10%-át, a képviselők között arányuk már csak 1% körül mozgott.17 Ezzel szemben a Monarchia osztrák felében a cseh képviselők aránya megközelítette, 1907-től pedig garantáltan el is érte a csehek népességbeli arányát,18 sőt ők miniszteri tárcákat is kaptak az osztrák kormányban.

Bár Csehszlovákia csak 1918. október 28-án született meg (I. 8. sz. dokumentum), kötetünkben 1914-től, az első világháború kezdetétől szerepelnek források. A különböző cseh és szlovák emigránsok és szervezeteik ettől kezdve jelentősen fokozták aktivitásukat, amellyel már egy új állam megalapítását szerették volna elérni. Az emigránsok közül a legfontosabb csoportot az 1914–1915 folyamán emigrált Masaryk és Edvard Beneš jelentette. 1915 folyamán azonban nemcsak ők, hanem tőlük függetlenül az évek óta az USA-ban élő cseh és szlovák emigránsok is egy önálló cseh-szlovák állam megteremtése mellett álltak ki (I. 1. és 1. 2. sz. dokumentum). Ezzel szemben a cseh hazai politikai elit zöme még 1917-ben sem kötelezte el magát a Monarchiával való szakításra (I. 4. sz. dokumentum). Hosszú időn át az antanthatalmak sem támogatták a Monarchia felbomlasztását, bár a cári orosz tervek között ez viszonylag korán megjelent. Masaryk és Beneš kitartó propagandája sem hozott átütő sikert, így a Zúzzátok szét Ausztria–Magyarországot! című pamflet (I. 3. sz. dokumentum) sem. Az emigráció talán nem is lehetett volna sikeres, ha nem áll mellé a szerencse. A csehszlovák légiók felállítása volt a döntő elem, amelyet a cári vezetés következetesen elutasított, de az 1917. februári forradalom után az orosz Ideiglenes Kormány engedélyezett. A légiót először a Kerenszkij- (vagy második Bruszilov-) offenzívában vetették be. A zborovi csata az egyébként sikertelen orosz offenzíva egyetlen győztes csatája volt, ám a magyar hadtörténeti irodalomból jellegzetes módon csaknem teljesen hiányzik még az említése is. A két világháború közötti Csehszlovákiában viszont állandó kultusz tárgyát képezte. A csata évfordulója, július 2. hivatalos ünnepnap volt.19

A háború szempontjából kis jelentőségű csata természetesen nem hozott fordulatot az antant politikájában. Egész más léptékű volt viszont a csehszlovák légió egy évvel későbbi akciója, amely tényleg a véletlen eredménye volt. A csehszlovák légiók az 1918. március 3-i breszt-litovszki szovjet-orosz–német béke után nem harcolhattak tovább a keleti fronton. A nyugati frontra a központi hatalmak területén nem utazhattak át, így a transzszibériai vasúton igyekeztek Vlagyivosztok felé, hogy onnan hajóval induljanak Franciaországba. Eközben magyar hadifoglyokkal csaptak össze, és a csetepatéba a bolsevikok is beavatkoztak. A csehszlovákok ekkor Radola Gajda vezetésével a bolsevikok ellen fordultak, ellenőrzés alá vonták a teljes vasútvonalat az Uráltól keletre, s a bolsevik hatalom egész Szibériában összeomlott. Ez a siker vette rá az antanthatalmakat, hogy sorra egymás után elismerjék Csehszlovákiát hadviselő félként, s ezzel lényegében a Monarchia felbomlását is nyilvánvalóvá tették.20

A Monarchia összeomlása ettől függetlenül magától is bekövetkezett. A győztesek által összehívott békekonferencia voltaképp csak a határokat húzta meg a már létező új államok, így Csehszlovákia és Magyarország számára is. A magyar olvasók számára fontos megérteni, hogy a Monarchia és a történelmi Magyarország széthullása csak magyar szemmel nézve tragédia. A szomszédos népek, így a csehek és a szlovákok számára is a „felszabadulás”, a függetlenné válás lehetőségét nyitotta meg.21 Természetesen nem mindegy, hogy mindez milyen körülmények között és milyen országhatárok létrejöttével történt. A magyar és a cseh közös sors itt is összekapcsolódik. Ahogy Bibó is írta, egyik ország sem volt képes szembenézni történeti területe egy részének elvesztésével. Mindkettő követelte történelmi államterületének egészét; a csehek emellett etnikai alapon a szlováklakta területeket, gazdasági, közlekedési, stratégiai okokból pedig mindezeken túli további térségeket is (I. 15. és I. 16. sz. dokumentum). Mivel Csehszlovákia a győztes oldalon állt, Magyarország viszont a vesztesen, előbbinek csaknem az összes indokát elfogadták, még annak belső ellentmondásaira sem nagyon hívták fel a figyelmet. Sőt Csehszlovákia a békekonferencián kifejezetten üde színfoltnak számított nyugatias, demokratikus retorikájával, együttműködési hajlandóságával (például a kisebbségvédelmi szerződések terén, lásd I. 17. sz. dokumentum). Ezzel szemben a magyar küldöttség politikai nézeteit maradinak és ósdinak tekintették.22

Csehszlovákia politikai berendezkedése valóban mintaszerűnek mutatkozott, nemcsak a békekonferencián, hanem később is. A demokratikus berendezkedést tükrözte az ideiglenes, majd a végleges alkotmány is (I. 11. és I. 18. sz. dokumentumok). Ugyanakkor pusztán az alkotmány elemzésével is kimutatható néhány vonás, amely a parlamentarizmust kezdettől fogva gyengítette. A köztársasági elnökké választott Masaryk jogkörei sokkal szélesebbek voltak, mint az a nyugati demokráciákban általában szokásos volt. Figyelemre méltó ugyanakkor, hogy e jogkörök mégis szűkebbek voltak, mint az eleinte „gyenge” államfői jogokkal rendelkező Horthyéi. (Az ellentmondás úgy oldható fel, hogy Horthy jogköreit általában a közép-európai uralkodókéval, köztük akár példaképéével, Ferenc József császáréval szokták összevetni.) A gyakorlatban viszont (legalábbis a húszas években) Horthy nem használta ki jogosítványai többségét, míg Masaryk alkotmányellenesen túl is lépte a sajátjait. Emellett a csehszlovák államfő már 1920-ban biztosította, hogy halála esetén Beneš lehessen az utóda; azért került be az alkotmányba az a kitétel, hogy az elnöki posztot harmincöt év feletti személy töltheti be. (Beneš ekkor volt harminchat éves. Eközben egyszerű szenátori poszt betöltéséhez is negyvenöt éves korhatárt állapítottak meg.)23

Az alkotmány elfogadása lezárta az államalapítás és az 1918 és 1920 közötti nemzeti diktatúra időszakát,24 amikor az államterület kialakulása és megvédése volt a legfontosabb a prágai kormány számára, a kisebbségi és más demokratikus jogok pedig háttérbe szorultak. Nemzeti szempontok dominálták az első földreformot is, amely a németeket és a magyarokat hátrányosan különböztette meg.25 A nemzeti diktatúra lezárulásától számíthatjuk az első köztársaság korszakát. Csehszlovákia ekkor Közép-Európa legdemokratikusabb állama volt, ugyanakkor a valóságosnál is demokratikusabbnak tüntette fel magát külföldi propagandájában. Az alkotmányos és parlamentáris ellenőrzés alól a bürokrácia, a hadsereg és a kormány fokozatosan kivonta magát: részben a hivatalnokkormányok26 révén a húszas évek elején, részben egy sor olyan törvénnyel, amely a bürokrácia szerepét erősítette.27 E törvények közé tartozott a köztársaság védelméről szóló 1923-as jogszabály (II. 7. sz. dokumentum), majd 1933-ban a gazdasági válságra hivatkozva a rendkívüli (gazdasági) rendeleti kormányzásról és a pártok feloszlatásáról szóló törvény (II. 16. és II. 17. sz. dokumentum). Mivel a csehszlovák pártrendszer rendkívül töredezett volt, a képviselőkre nagyon szigorú pártfegyelem vonatkozott. Aki nem szavazott együtt pártjával, megfosztották a mandátumától is. A parlament helyett egyre inkább a kormánypártok vezetőinek informális tárgyalásai hoztak döntést. Mivel ennek eredetileg öt tagja volt, pĕtkának nevezték el ezt a meglehetősen antidemokratikus szervezetet. Ezt Masaryk eleinte támogatta, majd szembefordult vele. Az elnöknek szintén volt egy titkos kamarillaszervezete, a Vár (Hrad), amelynek minden pártban voltak informátorai, gyakorlatilag egyfajta árnyékkormányként működött. A Hrad és a pĕtka végigharcolta az első köztársaság húsz évét, kölcsönösen (és jogosan) egymást vádolva antidemokratizmussal.28

Csehszlovákia másik gyengéje a szlovákkérdésben rejlett. Andrej Hlinka, a Szlovák Néppárt vezetője már 1919-ben elégedetlen volt a cseh uralommal, és erre a párizsi békekonferencia figyelmét is fel akarta hívni. Miután kiutasították Franciaországból, odahaza őrizetbe is vették. Később egyik alvezére, Vojtech Tuka kavart botrányt, amikor a mártoni deklaráció (I. 10. sz. dokumentum) állítólagos titkos záradékára hivatkozva kijelentette, hogy 1928-ban Szlovákia visszanyeri önrendelkezési jogát, ha addig nem valósul meg az autonómiája (II. 12. sz. dokumentum). Fontos szerephez viszont csak azok a szlovákok juthattak, akik ellenezték ezt az autonómiát, és a „csehszlovákizmus” hívei voltak (II. 18. sz. dokumentum). A csehek mindenesetre jóindulatúnak szánt paternalizmussal kezelték a szlovákokat, akiket azonban ez mélyen felháborított. Főleg azért, mert a cseh értelmiség beáramlása miatt a fokozatosan kitermelődő helyi értelmiségi rétegek számára továbbra sem jutott elegendő számú tanári, hivatalnoki stb. állás. Ráadásul a cseh ipar konkurenciája a szlovák gazdaságot is tönkretette.29

Az első köztársaság belpolitikailag mégis viszonylag stabil volt, s figyelmét is inkább a külpolitikai kérdések kötötték le. Ebben első számú szerepet játszott a külügyi tárcát minden kormányváltás ellenére tartósan (1918-tól 1935-ig) birtokló Edvard Beneš. Csehszlovákia főleg a húszas években a közép-európai térség legaktívabb diplomáciai szereplője volt, nemzetközi befolyása lényegesen felülmúlta a hasonló méretű államokét. Beneš célja a Habsburgok visszatérésének meggátolása, a Párizs környéki békerendszer által teremtett határok konszolidálása és Magyarország elszigeteltségben tartása volt. Kezdetben jelentős sikereket ért el. A kisantant létrehozása (II. 2. és II. 9. sz. dokumentum) jórészt az ő érdeme volt, s később igyekezett e paktumot tovább erősíteni (II. 15. sz. dokumentum). A Nemzetek Szövetségében is igen aktívan politizált, bár a locarnói szerződések kapcsán már kudarcok is érték (II. 10. és II. 11. sz. dokumentum). A Hitler hatalomra jutása utáni veszélyeket felismerve Beneš képes volt átorientálni külpolitikáját, s Franciaország mellett most már a Szovjetunióra is támaszkodni próbált (II. 19. sz. dokumentum).30

Utólag kiderült, hogy a német fenyegetés ellen ez sem védhette meg az országot. A német kérdés Csehszlovákia megalakulása idején is élesen jelentkezett, bár ekkor még kifejezetten csak belpolitikai szempontból. A határvidék német lakossága eleinte nyugodtan várta a békekonferencia igazságos döntését, de a nemzeti diktatúra idején így is súlyos sérelmeket szenvedett el (I. 13. sz. dokumentum). A németek jóval nagyobb arányt értek el az ország lakosságán belül, mint a szlovákok, így sorsuk alakulása mindvégig súlyos belpolitikai kérdés maradt. A német pártok kezdeti passzív, Csehszlovákiát elutasító magatartása később fokozatosan oldódott, 1926-tól pedig a Német Gazdaszövetség és a Német Keresztényszociális Párt (majd 1929-től a Német Szociáldemokrata Munkáspárt) már kormányzati szerepet is vállalt. A gazdasági világválság azonban hamarosan véget vetett a kedvező folyamatoknak. A válság súlyosabban érintette a német lakosságot, amely politikailag folyamatosan radikalizálódott.31

A csehszlovák államot továbbra is elutasító Német Nemzeti Párt és a csehszlovákiai Német Nemzetiszocialista Munkáspárt betiltása után szerveződött meg a Szudétanémet Hazafias Front, mely az 1935-ös választások előtt párttá alakult. Vezetője a politikában addig ismeretlen tornatanár, Konrad Henlein volt, aki fokozatosan Hitler hívévé vált. A Führer arra buzdította, hogy teljesíthetetlen követelésekkel próbálja élezni a belpolitikai feszültséget az országban, amit 1938 tavaszán meg is tett (III. 1. sz. dokumentum). A prágai kormány – sajnos már túl későn – kísérletet tett a németek megbékítésére (III. 3. sz. dokumentum), miközben a cseh társadalom ettől függetlenül kifejezte, hogy kész vállalni a harcot is az ország megvédése érdekében (III. 2. sz. dokumentum). Sikertelenül zárult a brit kormány – egyébként kéretlen – közvetítési kísérlete is, amelytől függetlenül a Hitler megbékítésére törekvő londoni vezetés (Chamberlain és Hitler tárgyalásait követően) rávette a franciákat is egy ultimátum elküldésére Prágába (III. 4. sz. dokumentum). A hamarosan bekövetkező müncheni diktátum (III. 6. sz. dokumentum) katasztrofális hatással járt Csehszlovákia jövőjére. Nem is elsősorban a területi veszteségek, az ország további katonai védelmének meghiúsulása volt hosszú távon a legdrámaibb, hanem a Nyugatban való csalódás, és a kiábrándulás a demokratikus rendszerből, ami a cseh társadalom egészének alapvető élménye volt, amelyből a második világháború után a kommunisták profitáltak leginkább.32

A magyar közvélemény nem is csekély kárörömmel figyelte Csehszlovákia folytatódó összeomlását, benne az első magyar revíziós sikert hozó országgyarapítással (III. 10. sz. dokumentum).33 A mai napig kevesen érzik át, hogy ez az eseménysor épp olyan fájdalmas volt a csehek és a szlovákok számára, mint a magyaroknak Trianon. Sőt bizonyos szempontból még súlyosabb is, hiszen utána az ország teljes összeomlása, megszűnése és a cseh területek náci megszállása is bekövetkezett. Másrészt viszont a területi veszteségek csak ideiglenesek voltak, bár egyéb következményei tartósak lettek. Figyelemre méltó, hogy a korabeli csehszlovák politikai elit kezdetben kevésbé hiszterizálódott, mint az 1920-as magyar vezetés, amit jól mutat a kormányfő és az államfő néhány nappal München után elmondott beszéde is (III. 7. és III. 8. sz. dokumentum).

München után azonnal jelentkeztek a belpolitikai következmények is. Szlovákia kinyilvánította autonómiáját, amelyet hamarosan Kárpátalja autonómiájával együtt alkotmánytörvénybe is foglaltak (III. 9., III. 11. és III. 12. sz. dokumentumok). A demokrácia intézményében csalódott csehszlovák vezetés villámgyorsan autoriter intézkedéseket javasolt, majd fogadott el (III. 13. és III. 14. sz. dokumentum). A külső hatásra bekövetkezett katasztrófa épp olyan politikai torzulásokat eredményezett tehát, mint Magyarországon a történelmi állam összeomlása 1918–1920 között.34 Hitler pedig – akinek szándéka eleve Csehszlovákia teljes szétzúzása volt – az immár magára hagyott ország vezetőiből kikényszerítette Szlovákia különválását és a maradék cseh–morva terület bekebelezését a Birodalomba (III. 15. és III. 16. sz. dokumentum).

A második világháború kitörése után fokozatosan megszerveződött az ún. második ellenállás,35 mind külföldön (IV. 2. sz. dokumentum), mind pedig belföldön. A háború folyamán több különböző irányzat is kifejtette nézeteit a háború után újjáalakuló Csehszlovákia leendő politikai és nemzetiségi viszonyairól. Ezek az elgondolások nagymértékben különböztek egymástól. A szudétanémet szociáldemokraták egy szövetségi állam megteremtését és autonómiát vázoltak fel (IV. 3. sz. dokumentum), míg a Londonban élő Beneš egyre határozottabban a német (és a magyar) lakosság kitelepítését tűzte ki célul (IV. 5. és IV. 17. sz. dokumentum), miközben a szlovákoknak is vonakodott megadni az autonómiát (IV. 23. sz. dokumentum). A hazai cseh ellenállás elgondolása a két eddigi álláspont közé sorolható: a szlovák autonómiát ez is kizárta, ugyanakkor a németek kitelepítése kapcsán inkább a háborús bűnösök távozását követelte, habár értelmezése meglehetősen közel került a kollektív bűnösség kimondásához is (IV. 6. sz. dokumentum).

Beneš körül emigráns kormány is szerveződött, amelynek első célja a nemzetközi elismerés megszerzése volt, amit fokozatosan sikerült is elérnie (IV. 4. és IV. 8. sz. dokumentum). Második, jóval nehezebben kivitelezhető feladata a müncheni szerződés kezdettől való érvénytelenné nyilváníttatása volt, amit főleg a brit kormány vonakodott megtenni. München annulálását több okból is el akarta érni Beneš. Úgy érezte, hogy a Nyugat elárulta Csehszlovákiát, és tartozik neki ezzel; München érvénytelensége minden, 1938. október 1-je utáni eseményt is semmissé tenne, így saját lemondását is a köztársasági elnöki posztról (III. 8. sz. dokumentum); továbbá így vélte biztosítani az 1938 előtti határok csorbítatlan visszaállítását is. A területi integritás elvét és szükségességét tehát a Trianon utáni Magyarország és a München utáni Csehszlovákia is egyformán vallotta. München kezdettől fogva való érvénytelenségének kérdése évtizedekkel a háború után, a kommunista vezetésű Csehszlovákia számára is fontos prioritás maradt, ami éveken át akadályozta az NSZK-val megkötött szerződés aláírását – erre végül csak 1973-ban került sor (VIII. 10. sz. dokumentum). Beneš elszántságát mutatja, hogy célja érdekében képes volt biztos halálba küldeni több ezer cseh polgárt is.36 Mindenesetre az Anthropoid-akció megtervezésével és kivitelezésével (IV. 11. és IV. 15. sz. dokumentum) sikerült elérnie München nyugati érvénytelenítését.

Mindeközben a Protektorátusban és Szlovákiában drámai eseményekre került sor. A zsidóság tragédiája mindkét területen bekövetkezett, Magyarországhoz hasonlóan a helyi hatóságok közreműködésével. Az egész világ legrészletesebb zsidótörvényét Szlovákiában kodifikálták (IV. 9. sz. dokumentum), a szlovákiai zsidóság deportálását pedig eufemisztikusan „kivándorlásnak” minősítették (IV. 14. sz. dokumentum). A legdöbbenetesebb azonban az, hogy a katolikus püspökök is mennyire durva érzéketlenséget tanúsítottak a zsidó honfitársaikkal szemben (IV. 13. sz. dokumentum). Hosszú távon azonban a nácik a zsidók után a csehek likvidálását is végrehajtották volna, amint azt a Protektorátus elnémetesítéséről szőtt tervei kapcsán Reinhard Heydrich kifejtette (IV. 10. sz. dokumentum). A cseh és morva területeket sújtó terror a háború alatt azonban csak egyes időszakokban erősödött fel, a Protektorátus ipari potenciálja túl fontos volt a német megszállók számára ahhoz, hogy azt veszélyeztessék. A hazai ellenállást ugyanakkor három alkalommal is felszámolták a nácik, bár az idővel új erőre kapott. A legjelentősebb eredményt mégis Szlovákiában érhette el, amelyet 1944 nyaráig nem sújtott közvetlen német terror, és ahova számos cseh ellenálló is menekült. Az ellenálló erők összefogása itt is meglehetősen későn alakult ki (IV. 19. sz. dokumentum), s a fegyveres felkelés kirobbantása sem a tervnek megfelelően sikerült, de a szlovák nemzeti felkelés (IV. 20. és IV. 21. sz. dokumentum) mégis nagy jelentőségű volt: megalapozta Szlovákia jogát a háború utáni Csehszlovákián belüli autonómiára, egyúttal arra is, hogy korábbi kollaboráns rendszere ellenére a győztes oldalhoz tartozhasson.37

A Nyugat müncheni árulása arra is rávette Benešt, hogy tovább közeledjen a Szovjetunióhoz, és a háború utáni húszéves időszakra szóló barátsági szerződést kössön vele (IV. 18. sz. dokumentum). Bele kellett törődnie, hogy ez egyúttal a Csehszlovák Kommunista Párt befolyását is jelenti majd a háború után. Pedig 1929 óta tudhatta, hogy a Klement Gottwald által vezetett CSKP a polgári politikusok nyakának kitekerésére készül (II. 13. sz. dokumentum). (Ugyanakkor tény, hogy 1929-ig a CSKP kifejezetten mérsékelt irányvonalat vitt, és a két világháború között mindvégig legális, sőt parlamenti párt volt, amely rendszeresen megkapta a választók tizedének a bizalmát. Ennek révén bizonyos mértékig beletanult a demokratikus, parlamenti politizálás módszerébe is, ami a háború utáni politikai életben is éreztette a hatását.) A szovjetekkel kötött szerződés révén azonban Beneš lett az egyetlen kelet-közép-európai politikus, aki 1945-ben visszatérhetett a háború előtti pozíciójába. Személye révén az első és a harmadik köztársaság között kontinuitás keletkezett, s így Csehszlovákia örökölte az első köztársaságtól demokratikus hírnevét is. Az 1945 és 1948 közötti harmadik köztársaság azonban nem volt demokratikus, és nem volt jogállam sem. Politikájának alapvonása a szláv, „csehszlovák” nemzetállam megteremtése volt, amit a német és a magyar kisebbség kollektív bűnösként való kitelepítésével kívánt elérni. Ennek során soviniszta nyilatkozatok és intézkedések egész sora született meg, merőben antidemokratikus eszközökkel.

A demokratikus vonások hiánya azonban nemcsak a megtorlás, a kollektív bűnösség, a nemzetiségekkel szembeni fellépés kapcsán mutatkozott meg, hanem a politikai intézményrendszer működésében is. Az 1938-as autoriter fordulat során elfogadott felhatalmazási törvény révén továbbra is lehetséges volt az elnöki dekrétumok kiadása, amellyel Beneš számos alkalommal élt is (V. 4., V. 5. és V. 7. sz. dokumentum). A dekrétumok nem korlátozódtak a megtorlás és az etnikai homogenizálás témakörére, hanem többek között az államosításokat is így szabályozták. Nagyon valószínű, hogy Csehszlovákiában azért halogatták egy Ideiglenes Nemzetgyűlés összehívását is, hogy e dekrétumok kiadása zavartalan legyen.

Antidemokratikus vonásokban már a kassai kormányprogram (V. 1. sz. dokumentum) is bővelkedett. A kisebbségek elleni fellépésen túl betiltották az összes jobboldali pártot, ami nyugat-európai viszonylatban példa nélkül áll. A két háború között e pártokra a választók több mint fele szavazott.38 Nem alakulhatott újjá a két korábbi legnépszerűbb párt, a Csehszlovák Agrárpárt és Hlinka Szlovák Néppártja sem (amelyek persze valóban a szélsőjobboldal felé tolódtak el 1938-ra), s az összes engedélyezett párt (Csehszlovákia Kommunista Pártja, Szlovákia Kommunista Pártja, Szociáldemokrata Párt, Nemzeti Szocialista Párt, Csehszlovák Néppárt és a szlovák Demokrata Párt) a koalíció részét képezte. Nem volt tehát ellenzék, s később sem alakult ki olyan politikai erő (szemben Magyarországgal, ahol 1946-tól volt ellenzék), amely kontroll alatt tarthatta volna a kormányt. A kommunisták befolyása kezdettől meghatározó volt: mivel a CSKP mellett az SZLKP is működött, a paritásos alapon létesült törvényhozó és végrehajtó szervekben kétszeres számban képviselték magukat más politikai erőkhöz képest. Megszerezték a kulcspozíciókat, többek közt a belügyi, a földművelésügyi és a tájékoztatásügyi minisztériumot. Kezükben tartották tehát a rendőrséget és az annak részét képező állambiztonságot,39 érdemüknek tudhatták be az újabb (nemzetileg még elfogultabb) földreformot is, s ráadásul a sajtót és a propagandát is ők felügyelték. Egyes – természetesen túlzó – vélemények odáig mennek, hogy a korszak csehszlovák államát „fasisztának” minősítik.40

Végül csak 1945. október 28-án ült össze az ideiglenes törvényhozó szerv, amely minden túlkapást, sőt bűncselekményt is törvényesített, ami a háború és (ami már jóval kevésbé elfogadható) az ún. „vad kitelepítés” során történt a németekkel szemben41 (V. 9. sz. dokumentum). Egy héttel később Magyarországon már a „végleges” nemzetgyűlés megválasztása is megtörtént, míg erre Csehszlovákiában csak 1946 májusában került sor. A választások eredménye érdekes összefüggést mutat: a magyar és a szlovák eredmények rendkívül hasonlók voltak, mindkét területen egy mérsékelt, de a politikai palettán mégis jobboldalinak minősülő párt abszolút többséget szerzett. A Kisgazdapárt 57%-os eredményét a Demokrata Párt 62%-a még felül is múlta. A kommunistáknak súlyos csalódást okozott a mindössze 17%-os magyar és a 30%-os szlovák eredmény. Ezzel szemben a cseh tartományokban a CSKP 40%-os eredménnyel győzni tudott, a szlovák kommunistákkal együtt egész Csehszlovákiában is a legjelentősebb erővé vált 38%-kal.42 A párt elnöke, Gottwald alakíthatott kormányt, és terjeszthette be annak programját (V. 12. sz. dokumentum).

Beneš ambíciója az volt, hogy országa legyen a Kelet és a Nyugat közötti híd, amely összekapcsolja a két ellentétes társadalmi és politikai rendszert. Csehszlovákia azonban legfeljebb kompország lett, ahogy Ady fogalmazta meg (Magyarországról): „legképességesebb álmaiban is csak mászkált két part között: Kelettől Nyugatig, de szívesebben vissza. Miért hazudták, hogy a komp – híd”.43 A Kelet és Nyugat közötti ingázás a korszak politikai vitáinak is a középpontjában állt.44 A „híd” keleti pillére rögtön le is szakadt: Kárpátalját a „szövetséges” Szovjetunió magához csatolta (V. 6. sz. dokumentum). Így végül Benešnek épp a szovjetek miatt nem sikerült a területi integritás politikáját teljes sikerre vinnie, noha a München után elcsatolt többi területet sikerült visszaszereznie, ráadásul a németek teljes és a magyarok részleges (V. 8. sz. dokumentum) eltávolításával. A hídszerep irrealitása már 1947-ben nyilvánvalóvá vált, amikor Csehszlovákia igénybe kívánta venni a Marshall-segélyt, Sztálin teljesen nyíltan megtiltotta ezt (V. 13. sz. dokumentum).45

Különösen érdekes, hogy Csehszlovákia és Magyarország – bár ellenkező oldalon fejezték be a második világháborút, és a kisebbségekkel szembeni fellépés miatt éles diplomáciai konfliktus állt fenn közöttük – valójában mennyire hasonló helyzetben voltak. A szovjet befolyás alá került kelet-közép-európai államok közül egyedül ebben a két országban lehet beszélni egyáltalán a demokrácia reményéről, illetve látszatáról. Egyedül e két országban tartottak szabad választásokat. Ez volt az a térség, ahol Sztálin 1945-ben még egy lassabb átmenetet kívánt végrehajtani, és a helyi kommunisták vissza is fogták magukat (szemben például a jugoszlávokkal). A fentiek értelmében kijelenthető, hogy 1947 elejéig Magyarország némileg demokratikusabb is volt északi szomszédjánál. Szimbolikusan mindkét országban február 25-én ment végbe a fordulat: Magyarország esetében 1947-ben, míg Csehszlovákiában 1948 folyamán, a kommunisták által győzedelmes februárnak46 nevezett eseménysorozat végén (V. 14. – V. 16. sz. dokumentum).

A kommunista hatalomátvétel után a magyar és a csehszlovák történelem még inkább párhuzamos pályán haladt tovább. Ez legkevésbé a két állam alkotmányára igaz, mivel az 1948-as májusi csehszlovák alkotmány (VI. 1. sz. dokumentum) meglehetősen sok elemet megtartott az 1920-as szövegből, ugyanakkor a szovjet 1936-os alkotmány egyes vonásait is átvette. Tehát kifejezetten vegyes típusú volt, hiszen polgári és népi demokratikus47 elemek egyaránt jellemezték. Ezzel szemben a magyar 1949-es alkotmány a szovjet alaptörvény szinte szolgai másolata volt. Emiatt az államapparátus működésében is voltak különbségek a két ország között, elsősorban az, hogy a csehszlovák nemzetgyűlést kevésbé szorította háttérbe saját elnöksége, így a törvényerejű rendeletek száma lényegesen kisebb maradt, mint Magyarországon.48

1949-ig kiépültek a diktatúra intézményes keretei: a CSKP magába olvasztotta a Szociáldemokrata Pártot (VI. 2. sz. dokumentum), államvédelmi, tervgazdaságról szóló és egyházügyi törvényeket fogadtak el (VI. 3., VI. 5. és VI. 7. sz. dokumentum), megkezdődött a kollektivizálás,49 és újabb államosításokra került sor (de a fontosabb ipari üzemeket már 1945-ben államosították). Hamarosan nagyüzemi módon beindult a koncepciós perek koholása. Előbb a polgári pártok politikusaival számoltak le (VI. 9. sz. dokumentum), majd Prágában is megkezdődtek a kommunista párton belüli önfelszámoló perek (VI. 10. sz. dokumentum).50 A két ország e tekintetben is élen járt: a Rajk-per a Tito-ellenes eljárások prototípusa lett a szovjet blokkon belül, míg a Slánský és társai elleni per az „anticionista” ügyek mintájává vált – volna, ha Sztálin halála véget nem vetett volna az e típusú eljárásoknak. A CSKP demokratikusabb múltja miatt sajátos csapdahelyzetbe került. Eleinte kételkedtek a Budapestről, Moszkvából megfogalmazott vádakkal kapcsolatban, valódi bizonyítékokat kerestek. Ez Sztálin rosszallását és szovjet teljhatalmú „tanácsadók” kiküldését eredményezte. Az eljárásokban nemcsak a CSKP egy-két vezetője vett részt, hanem egy széles kör. Ennek következtében később a perek felülvizsgálata szinte lehetetlenné vált (VI. 15., VI. 18. és VI. 19. sz. dokumentum), mivel túl sok vezetőnek jól felfogott érdeke volt az igazság eltitkolása. A kommunista diktatúra tömegterrort is eredményezett: a kényszermunkatáborokban (VI. 4. sz. dokumentum) tízezrek raboskodtak. A terror ellen számos ellenálló személy és csoport indított hősies, ámbár reménytelen küzdelmet.51

1953-ban azonban nemcsak Sztálin távozott az élők sorából, hanem legjobb csehszlovák tanítványa, Gottwald is (VI. 12. sz. dokumentum). Ez a „szerencsés” körülmény meg is könnyíthette volna a desztalinizáció folyamatát. Erre azonban nem került sor, hiába hirdette meg az új köztársasági elnök (Antonín Zápotocký) az „új szakasz” politikáját.52 Gottwald egész egyszerűen túl nagy tekintély volt, hogy rá lehessen hárítani a korábbi hibák és bűnök ódiumát. Az 1946-os választásokon győztes pártvezető, a győzedelmes február vezetője, számos lelkesítő beszéd szónoka támadhatatlan volt. Arról nem is beszélve, hogy leleplezése esetén társai és egyben utódai bűnei is kiderültek volna, így a vezetés kollektíven szabotálta az olvadást. Rosszul mérték fel a lakosság tűrőképességét is, és egy elhibázott pénzreform (VI. 13. sz. dokumentum) után Csehország-szerte lázadások törtek ki; tanácsosnak látszott tehát továbbra is az erős kéz politikáját alkalmazni. Antonín Novotný, a CSKP új első titkára e mellett tette le a voksát, s fokozatosan sikerült háttérbe szorítania Zápotockýt és új szakaszát. Mindez bizonyos tekintetben ismét hasonlít a magyar új szakasz, Rákosi és Nagy Imre küzdelmeire.53

1956-ban azonban az SZKP XX. kongresszusa és Hruscsov ott elhangzó „titkos beszéde” a szovjet blokk egészét megrázkódtatta. Csehszlovákiában is olyan erjedés indult el a közéletben, mint Lengyel- és Magyarország területén. Budapesten és Prágában is az Írószövetség lett a változások leghangosabb követelőinek egyike (VI. 14. sz. dokumentum). A CSKP azonban meg tudta gátolni, hogy az események kontrollálatlanná váljanak. Novotný az 1956-os pártkonferencián lezártnak minősítette a vitát a XX. kongresszusról (VI. 15. sz. dokumentum). 1956-ban Csehszlovákiában nem alakult ki északi és déli szomszédaiéhoz hasonló válság.54

1960-ban Csehszlovákia a Szovjetunió után a második ország lett a világon, amely már a szocializmust építette. Az új alkotmány (VI. 17. sz. dokumentum) már nem tartalmazta 1948-as elődjének egyes polgári demokratikus sajátosságait. Egyedül az egyszemélyi államfői, azaz a köztársasági elnöki poszt megőrzése maradt meg ezekből – Novotný, aki addigra már a várbeli elnöki rezidencia lakója volt, nem akarta feladni a nagy presztízsű elődök dicsfényében való „tündöklését”. Az SZKP XXII. kongresszusa ismét megrázkódtatást okozott, a desztalinizációt ezek után már nem lehetett teljesen a szőnyeg alá seperni. A korábban elítélt „munkásmozgalmi személyek” jelentős részét rehabilitálták (VI. 19. sz. dokumentum). A harmadik ötéves terv nyilvánosan beismert kudarca után már a gazdasági reformok55 is elodázhatatlanná váltak (VI. 20. sz. dokumentum). Ezzel egy évtizednyi késéssel, de Csehszlovákiában újra megindult az olvadás. Különösen erőteljesen jelentkezett ez Szlovákiában,56 valamint a kulturális életben, ahol főleg a filmiparban kibontakozó új hullám két Oscar-díjat is eredményezett (Üzlet a korzón, 1965; Szigorúan ellenőrzött vonatok, 1967).

Ami nem sikerült 1956-ban, az megvalósulni látszott 1968-ban. Ezúttal is az értelmiség, többek között az Írószövetség volt a reformok fő szorgalmazója (VI. 21. sz. dokumentum). A döntő különbség talán abban volt, hogy a tizenkét évvel korábbiakhoz képest most a CSKP vezető posztokat betöltő személyei is reformokra törekedtek. Novotný ellen széles egységfront alakult ki, és Alexander Dubček 1968. januári megválasztásával a párt első titkári posztjára (VII. 1. sz. dokumentum) a reformerők fontos sikert értek el. Megkezdődött az „emberarcú szocializmus” kísérlete. Bár a reformok eleinte lassan bontakoztak ki – a párt akcióprogramját (VII. 2. sz. dokumentum) is csak április elején fogadták el –, a szomszédos szocialista országok (Magyarország kivételével) kezdettől fogva igen aggódva figyelték az eseményeket. Már márciusban komoly kritikák fogalmazódtak meg részükről Drezdában. A felülről indított reformok tovább aktivizálták a már korábban is bíráló hangot megütő értelmiségieket, akik a párt tervein túlmenő követeléseket fogalmaztak meg: többen valódi többpártrendszert és szabad választásokat is. Ezen elgondolások Dubček számára sem voltak elfogadhatók (VII. 3. sz. dokumentum). Az ellenzék legnagyobb hatású felhívása, a 2000 szó (VII. 4. sz. dokumentum) ugyan nem tartalmazott ilyen „túlzó” követeléseket, hangneme mégis elfogadhatatlan volt mind Dubček, mind pedig különösen a többi szocialista ország vezetői számára. A CSKP Elnöksége ugyanakkor nem értett egyet a „baráti államok” kritikáival, sőt júliusban már nem volt hajlandó elmenni sem az újabb várható bírálatok helyszínére, így azt levélben tudatták vele (VII. 5. sz. dokumentum). A CSKP egysége addigra végképp megszűnt létezni, dogmatikus vezetői a Varsói Szerződés által megfogalmazott kritikával értettek egyet, és maguk is „internacionalista segítségnyújtást” kértek (VII. 7. sz. dokumentum). Erre egyébként ettől függetlenül is sor került volna, s a Varsói Szerződés (zömmel szovjet) csapatai augusztusban megszállták az országot. A megszálló csapatok között sajnos magyar egységek is voltak, ami tovább terhelte az egyébként is feszült magyar–csehszlovák (magyar–szlovák) viszonyt. A megszállást utólag „legitimálta” a Brezsnyev-doktrína meghirdetése (VII. 17. sz. dokumentum) is.57

A csehszlovák 1968 jelentősége csak ekkor kezdődik igazán. A prágai tavasznál bizonyos értelemben sokkal fontosabbak voltak a nyárutó napjai. Az a tény, hogy mind a pártvezetés többsége (VII. 8. sz. dokumentum), mind a társadalom elutasította a „testvéri segítségnyújtást”, létrehozta a CSKP és a lakosság közötti nemzeti egységet. Ez az egység persze éppen úgy csak pillanatnyi és átmeneti lehetett, mint Magyarországon 1956-ban. Fegyveres ellenállásra gondolni sem lehetett, az intervenció annyira váratlanul érte a vezetést, és olyan nagy erőkkel valósult meg, hogy ez értelmetlen véráldozattal járt volna. Kiderült viszont, hogy hiába a katonai siker, ha a Varsói Szerződés akciója teljes politikai kudarcba fulladt. A társadalmi reakció láttán még a kollaboránsok sem gondoltak többé arra, hogy nyíltan vállalják a quisling-szerepet. A szovjetek letartóztatták és Moszkvába hurcolták ugyan a reformer vezetőket (VII. 9. sz. dokumentum), de hamarosan tárgyalni voltak kénytelenek velük (VII. 11. sz. dokumentum). A reformer erők eközben odahaza, a megszálló erőket kijátszva is meg tudtak szervezni egy rendkívüli pártkongresszust, amely megerősítette a szocialista demokrácia iránti elkötelezettségét, és a csapatok távozását követelte (VII. 10. sz. dokumentum).

Hosszú hónapokig tartó patthelyzet alakult ki. A szovjet vezetés a moszkvai tárgyalásokon rákényszerítette akaratát Dubčekre és társaira, akik azonban szabotálni próbálták az egyezmény végrehajtását. A felemás helyzet végeredménye az lett, hogy elveszítették mind a szovjetek, mind a társadalom bizalmát, és 1969 tavaszán a szovjetek beavatkozása révén új első titkárt választottak a CSKP élére a jól helyezkedő Gustáv Husák58 személyében, aki alkalmas volt arra, hogy az ország életét „normalizálja”, vagyis újra biztosítsa a párt osztatlan uralmát.59

A prágai tavasz egyetlen tartós eredménye az ország föderalizálása lett. A szlovák–cseh viszonyt 1945 után továbbra is súlyos politikai viták mérgesítették el. Az 1945-ben megígért egyenjogúság és a létrehozott félföderatív rendszer60 (V. 2. sz. dokumentum) kezdettől fogva nehézkesen működött. A kompetenciák elosztásáról több fordulóban tárgyaltak (V. 3. és V. 11. sz. dokumentum), amelynek során politikai okból a szlovák szervek jogai csökkentek (elsősorban az SZLKP választási kudarca miatt). S bár 1956-ban rövid időre bővítették a szlovák autonómiát, az 1960-as alkotmány (VI. 17. sz. dokumentum) ismét erőteljesen korlátozta azt. 1968-ban annál is inkább felmerült ismét az államjogi kérdések újbóli szabályozásának problémája, mivel Dubček maga is szlovák volt, maguk a reformok is Szlovákiából indultak el. Nem meglepő tehát, hogy döntés született Csehszlovákia föderalizálásáról, amelyet alkotmánytörvényként (VII. 16. sz. dokumentum) már az intervenció után fogadtak el. Ezzel a vita a normalizáció időszakára nyugalomba került, de korántsem oldódott meg.61

A legalább látszólag működő föderáció kielégítő volt a szlovákoknak. Mivel Husák is szlovák volt, így az ország vezetőjét is ők adták. Mindezek miatt a szlovák társadalom sokkal inkább beletörődött a visszarendeződésbe, mint a cseh lakosság. 1968-ig a CSKP inkább a csehekre támaszkodott, 1969-től viszont a szlovákokra. Az ország nyugati felében a kommunizmusban, demokratikus szocializmusban való hit megtört, és a következő húsz évben éles eltérés mutatkozott az aktív ellenzéki tevékenységgel jellemzett cseh és a passzív szlovák területek között. Mindez már 1969-ben is érezhető: a Jan Palachhoz hasonló önégetések (VIII. 1. sz. dokumentum) száma is jóval nagyobb volt a cseh területen, a megszállás első évfordulóján lezajlott tüntetések és ellenzéki megmozdulások62 (VIII. 2. és VIII. 3. sz. dokumentum) esetében is ez volt jellemző.

A normalizáció hivatalosan 1971 májusáig tartott (VIII. 7. sz. dokumentum). Eközben a CSKP részletes ideológiai útmutatót adott az egész társadalomnak az 1966-tól datált válság okairól (VIII. 6. sz. dokumentum). Husák és elvtársai itt (Kádár 1956 utáni magatartásához hasonlóan) centrumpozícióba helyezték magukat, egyaránt bírálva a baloldali szektás, de sokkal élesebben a jobboldali, revizionista (értsd: reformer) nézeteket. Különbség volt viszont a magyar és a csehszlovák megtorlás folyamatában: Kádár 1956 után tömeges bírósági eljárásokkal, több száz halálos ítélettel torolta meg a forradalmat, ugyanakkor a széles tömegek kimaradtak a felelősségre vonásból. Sőt ez utóbbiakat kezdettől fogva jóléti intézkedésekkel igyekezett maga mögé állítani. Husák ezzel szemben pereket inkább csak kivételesen rendezett, halálos ítéletekre nem került sor, viszont a megtorlás milliókat sújtott. Sokan több alkalommal is átestek felülvizsgálati eljáráson, aminek eredménye a pártból való kizárás,63 szellemi foglalkozásokból való kizárás, sőt a „bűnös” gyermekeinek közép- és felsőfokú oktatásból való kitiltása is lehetett.

A normalizált rendszer egészen 1989-ig keményvonalas, dogmatikus maradt. A vele szemben fellépő ellenzéki mozgalmak az ellenállás sajátosan cseh formáját választották. Szigorúan törvényes alapokra helyezkedve a fennálló jog keretein belüli lehetőségeket használták ki tevékenységük során, nyilvánvalóan azért is, hogy igazolják: a fennálló rezsim saját törvényeit sem tartja be, valójában egy második normarendszer (pszeudojog) alapján működik. Az ellenzéki aktivisták felhívták a polgárok figyelmét arra, hogy ragaszkodjanak a törvényekben kihirdetett jogaikhoz (VIII. 8. sz. dokumentum), vagy éppen magát a pártvezetést figyelmeztették a törvények betartásának fontosságára (VIII. 11. és VIII. 12. sz. dokumentum). Különösen ez utóbbi dokumentum, a Charta ’77 vált nagy jelentőségűvé, hiszen több ezren aláírták. Annyira széles körben ismert volt, hogy a pártsajtó sem hallgathatott róla. Ehelyett megpróbálták lejáratni a hamarosan szervezetként működő csoport tagjait (VIII. 13. sz. dokumentum), illetve ellenpetíció közreadásával is kísérleteztek (VIII. 14. sz. dokumentum). A legjelentősebb ellenzékieket még a nyolcvanas években is évekre börtönbe zárták.64

A normalizáció társadalma és a mindennapi élet a reálisan létező szocializmus időszakában mai szemmel nézve rendkívül sivár, szürke képet mutat.65 Hasonlóan látta ezt kortársként Václav Havel is, aki filozófiai esszéjében (VIII. 17. sz. dokumentum) ugyancsak lehangoló képet festett róla, egyúttal igyekezett kiutat is mutatni a zsákutcából. Hasonló törekvésekkel lépett fel Václav Benda is (VIII. 15. sz. dokumentum).

A Husák-rezsim külpolitikájának legfontosabb sikere az NSZK-val kötött szerződés volt (VIII. 10. sz. dokumentum). Ennek kulcskérdése – harmincöt évvel az esemény után is – a müncheni szerződés érvénytelenségének kérdése volt, természetesen összefüggésben a Csehszlovákiából kitelepített hárommillió német sorsával. A forrás közlésének az is jelentőséget ad, hogy eddigi magyar fordításai hibásak voltak. 1949 után egyébként hosszú időn át a keletnémet–csehszlovák viszonyt is komolyan megterhelte ez a kérdés.66 A Charta ’77 ellenzéki vezetői ugyanakkor a német kérdés terén is szakítottak a szovjet tömb elképzeléseivel, és már 1985-ben nyíltan felvetették Németország egységének a kérdését is (VIII. 19. sz. dokumentum).

A nyolcvanas évek végén az ellenzéki tevékenység kibővült a vallási mozgalmakkal (VIII. 22. sz. dokumentum), amelyek Morvaország mellett már Szlovákiát is érintették (környezetvédelmi akciókkal együtt). A peresztrojka kihívásaira a Husák-rendszer nem tudott megfelelő válaszokat adni. A reformokkal szimpatizáló miniszterelnök, Lubomír Štrougal leváltása jelezte, hogy 1956-hoz hasonlóan Csehszlovákia kész a Szovjetunióval szembeni politikára is. A CSKP új vezetője, Miloš Jakeš e tekintetben semmilyen politikai változást nem hozott (a köztársasági elnöki posztot Husák megtartotta). Jakeš egyik 1989. nyári beszéde egy vidéki látogatásán világosan megmutatta a rezsim teljes tanácstalanságát, és egyúttal nevetségessé is tette annak első számú vezetőjét (IX. 2. sz. dokumentum). Az eset további bátorítást adott az ellenzéknek.

1989 őszén sorra dőltek meg a kelet-közép-európai államszocialista rendszerek. A stabilnak tűnő Csehszlovákiában is megkezdődött a vértelen, ún. bársonyos forradalom. Ennek élére az évtizedek óta ellenzéki szerepet játszó személyek álltak, akik új politikai gyűjtőpártokat hoztak létre Szlovákiában és Csehországban is (IX. 3. és IX. 4. sz. dokumentum). A CSKP vezetése tárgyalásokra kényszerült, mivel az ellenzék követelései mögött százezres nagyságrendű tüntetések álltak – novemberben és decemberben csaknem mindennap. A taktikai engedményekkel a tömeg nem érte be, így végül a Szövetségi Gyűlés törölte az alkotmányból a CSKP vezető szerepére vonatkozó utalást (IX. 5. sz. dokumentum), s a régi vezetés összes közjogi méltósága lemondott a posztjáról. Köztársasági elnökké Václav Havelt választották, Dubček pedig a parlament házelnökeként tért vissza a politikai életbe.67

A csehszlovák rendszerváltás gyorsabb folyamat volt a magyarnál, s részben annak ösztönzésére zajlott le. (1989 tavaszán például nemcsak a magyarok, de a szlovákok is feszülten figyelték a Magyar Televízió hosszú interjúját Alexander Dubčekkel.68) Bár mindkét átmenet hasonlóan vértelen és tárgyalásos jellegű volt, korántsem véletlen, hogy a folyamat megnevezésekor csak északi szomszédunk esetében használjuk a forradalom kifejezést. A magyar rendszerváltás (bár néha a tárgyalásos forradalom kifejezést használjuk rá) valóban nem volt forradalmi jellegű, jórészt a magyar társadalom közönye mellett zajlott le – nagyon ritka kivételekkel. A kádári puha diktatúra és a legvidámabb barakk korántsem volt olyan elviselhetetlen, mint az, amit a csehszlovák társadalomnak kellett átélnie a normalizáció idején. Ezért is vett részt a két nemzet legnagyobb része aktívan a novemberi demonstrációkon. A bukott diktatúra elutasítása, elítélése (IX. 18. sz. dokumentum) is általánosan elfogadott nézetté vált. Ilyen körülmények között az ország (1993-tól már két országként) sikeresebben is birkózott meg az átmenet problémáival.

Pedig Csehszlovákia eleinte súlyos versenyhátrányban volt. Gazdasági, oktatási, környezeti és morális szempontból is csődhelyzetben volt (IX. 7. sz. dokumentum), és energiáit éveken át lekötötték az utólag nézve szinte nevetségesnek látszó közjogi viták, melyek leghíresebb elemét az ún. kötőjelháború (IX. 9. sz. dokumentum) adta. A cseh-szlovák viták 1990–1992 folyamán több alkalommal is alkotmányválságot eredményeztek, a Szövetségi Gyűlés működése megbénult a szlovák képviselők obstrukciója miatt. Amikor pedig Havel jogi eszközöket javasolt a helyzet megoldására, súlyos támadásokkal is illették érte.69 A lehetetlen helyzetet a pragmatikus csehek megelégelték, és inkább az ország gyors kettéosztását választották, mint az elnyúló, terméketlen viták folytatását. Bár az alkotmány a szétválást sem tette egyszerűvé, egy módosítással (IX. 16. sz. dokumentum) ezt sikerült lehetővé tenni. A rendszerváltás után már nem is sikerült új csehszlovák alkotmányban megegyezni, így a tagállamok 1992 második felében már saját alaptörvényeket fogadtak el (IX. 15. és IX. 17. sz. dokumentum).70 Hetvennégy évvel megalakulása után, 1992. december 31-én Csehszlovákia megszűnt létezni. 1993. január 1-jén Csehország és Szlovákia önálló állammá váltak… … …

Bencsik Péter

A kötetben szereplő személyek
rövid életrajza1

Adamec, Ladislav (1926–2007) cseh kommunista politikus, cseh (1987–1988), majd csehszlovák miniszterelnök (1988–1989) a bársonyos forradalomig. A CSKP KB tagja 1971-től, majd a hatalomból kiszorult CSKP elnöke (1989–1990).

Andrássy Gyula, ifj. (1860–1929) magyar gróf, belügyminiszter (1906–1910), majd az ellenzék egyik vezetője. A Monarchia utolsó közös külügyminisztere (1918. október). A háború után legitimista volt, részt vett IV. Károly visszatérési kísérletében.

Antall József, ifj. (1932–1993) magyar történész, politikus. A rendszerváltozás utáni első szabadon választott magyar miniszterelnök (1990–1993).

Bacílek, Karol (1896–1974) cseh származású szlovák kommunista politikus. 1921-től CSKP-tag. Moszkvából 1944-ben hazatérve részt vett a szlovák nemzeti felkelésben. A Megbízottak Testülete elnöke (1950–1951), csehszlovák nemzetbiztonsági miniszter (1952–1953). Jelentős szerepe volt a Slánský-per konstruálásában és a szlovák „burzsoá nacionalisták” elleni fellépésben. Az SZLKP első titkára (1953–1963), a CSKP Elnökség tagja (1951–1963). Centralista nézeteket vallott. 1963-ban minden funkciótól megfosztották.

Bánffy Miklós (1873–1950) magyar gróf, író; külügyminiszter a királypuccs és a népszövetségi taggá válás idején (1921–1922). 1926-ban visszaköltözött Erdélybe, s az Országos Magyar Pártban politizált. 1940–1944 között a magyar felsőház tagja.

Barák, Rudolf (1915–1995) cseh kommunista politikus, csehszlovák belügyminiszter (1953–1961), a kormány alelnöke (1959–1962). A CSKP Elnökség tagja (1954–1962). A koncepciós pereket kivizsgáló első bizottság elnöke. Hatalmi ambíciói miatt 1962-ben kizárták a pártból, és koholt vádakkal tizenöt évi börtönre ítélték.

Barbírek, František (1927–2001) szlovák kommunista politikus, a CSKP KB tagja (1966–1971), 1968. április–augusztus közt az Elnökség tagja. Az SZNT alelnöke (1966–1968). Jelen volt, és a reformerek mellett szavazott az 1968. augusztus 20–21-i elnökségi ülésen, elítélve az intervenciót. 1971-ig szlovák kereskedelmi miniszter, majd kizárták a pártból.

Barthou, (Jean) Louis (1862–1934) francia ügyvéd, politikus. Miniszterelnök (1913), külügyminiszter (1934), a „keleti Locarno” megkötésének híve. jugoszláv királlyal együtt Marseille-ben merénylet áldozata lett.

Battěk, Rudolf (1924–2013) cseh szociológus, politikus. Részt vett az 1945-ös prágai felkelésben. 1968-ban a Cseh Nemzeti Tanács tagja és a KAN aktivistája volt. A normalizáció alatt ellenzékivé vált, 1971-ben letartóztatták, és börtönbe zárták. A Charta ’77 és a VONS egyik alapítója. Újra börtönbe zárták (1980–1985). 1990–1992 között a Szövetségi Gyűlés képviselője különféle szociáldemokrata pártokban.

Bauer Sándor (1952–1969) magyar diák, aki Jan Palach követőjeként a budapesti Nemzeti Múzeum előtt – tiltakozásul a szovjet megszállás ellen – lángra lobbantotta magát. Sérüléseibe belehalt.

Bechyně, Rudolf (1881–1948) cseh újságíró, szociáldemokrata politikus. 1911–1918 közt a Reichsrat képviselője, majd a csehszlovák nemzetgyűlés tagja 1939-ig. Az SZDP képviselőjeként a pětka alapító tagja volt. Többször töltött be miniszteri posztokat. 1939-ben emigrált, a londoni emigráns Államtanács elnöke (1940–1941) volt. 1945-ben hazatért, de nem politizált többé.

Benda, Václav (1946–1999) cseh matematikus, filozófus, katolikus politikus. A Charta ’77 aláírója, ekkor vált ellenzékivé. A VONS alapító tagja. A nyolcvanas évek első felében bebörtönözték. 1989-től képviselő, 1996-tól szenátor. 1990–1993 közt az általa alapított Kereszténydemokrata Párt elnöke.

Beneš, Edvard (1884–1948) cseh jogász, politikus. 1915-ben távozott a Monarchiából, Masaryk mellett az emigráció egyik vezetője. Csehszlovákia egyik megalapítója, az állam első külügyminisztere (1918–1935), közben miniszterelnök is (1921–1922). Masaryk lemondása után köztársasági elnök (1935–1938). München után visszavonult, emigrált. 1939-től ismét politizált, Csehszlovákia újjáalapításáért küzdve. 1940-től az emigráns kormány melletti államfő. 1943-ban megegyezett Sztálinnal, így 1945-ben visszatérhetett a prágai várba. Ismét köztársasági elnök (1945–1948), a hírhedt elnöki dekrétumok kiadója. 1948-ban meghajolt a kommunisták nyomása alatt. Júniusban lemondott, néhány hónap múlva meghalt.

Beran, Josef (1888–1969) cseh katolikus főpap. 1911-ben Rómában szentelték pappá. Plzeňben szolgált 1932-ig. A nácik bebörtönözték (1940–1945). Prágai érsek (1946–1969), 1965-től bíboros. 1948-ban Te Deum misével iktatta be Gottwaldot köztársasági elnökké. 1949-ben házi őrizet alá került. 1963-ban szabadult. 1965-ben Rómába ment, ott élt haláláig. Érseki lemondását a pápa nem fogadta el.

Beran, Rudolf (1887–1954) cseh agrárpárti politikus. Nemzetgyűlési képviselő (1918–1939), az Agrárpárt elnöke (1935–1938), csehszlovák miniszterelnök (1938–1939). Az egyesült jobboldali pártok vezetője lett, s a náci megszállás után a Protektorátus kormányának vezetője volt, de egy hónap múlva lemondott. Kapcsolatban állt az ellenállással, ezért a nácik börtönbe zárták. 1947-ben húszévi börtönre ítélték kollaborálás vádjával.

Bethlen István (1874–1946) magyar gróf, politikus. A Tanácsköztársaság ellen szerveződő Antibolsevista Comité vezetője Bécsben. A magyar békedelegáció tagja 1920-ban. Miniszterelnök (1921–1931), a konszolidáció vezető személyisége. Az 1930-as években Horthy tanácsadója, szemben állt a nácikkal, akik elől bujkálnia kellett. Szovjet fogságban halt meg.

Bienert, Richard (1881–1949) cseh jogász, politikus. 1918-tól a prágai rendőrség vezetője volt, amelynek testületét igen szakszerűen szervezte meg. 1925-től a cseh tartományi elöljáró helyettese, majd 1939–1942 között tartományi elnök. A Protektorátus belügyminisztere (1942–1945), kormányfője (1945). 1947-ben háromévi börtönre ítélték, de még abban az évben kiszabadult.

Biľak, Vasil (1917–2014) ruszin származású szlovák kommunista politikus. 1954-től a szlovák, 1960–1989 közt a prágai parlament képviselője. 1954-től a CSKP KB tagja, 1963–1968 közt az SZLKP titkára, 1968-ban első titkára. Egyike volt a szovjetekkel együttműködő konzervatívoknak. A CSKP Elnökség tagja (1968–1989) és titkára (1971–1989), 1969-től ténylegesen Husák mellett a párt második embere és a normalizáció egyik vezetője, aki elsősorban az ideológiát felügyelte.

Bismarck, Otto von (1815–1898) porosz földbirtokos, politikus. Porosz miniszterelnök (1862–1890, 1873-ban rövid megszakítással), külügyminiszter (1862–1890), a Német Birodalom kancellárja (1871–1890). A német egység megteremtője, a „Vaskancellár”.

Blaskowitz, Johannes (1883–1948) német katonatiszt. 1939-ben nevezték ki tábornokká. A cseh területeket megszálló erők parancsnoka volt. Részt vett a lengyel és az 1940-es nyugati hadjáratban, s 1945-ig francia területen volt parancsnok. Háborús bűnösnek tekintették, pere előtt öngyilkos lett.

Boček, Otomar (1926–?) cseh jogász. A Csehszlovák Ügyvédi Kamara (jogutódjának) elnöke (1958–1963). A Legfelsőbb Bíróság elnöke (1968–1970).

Bonnet, Georges (1889–1973) francia radikális párti politikus. Külügyminiszter (1938–1939), az appeasement (megbékítés) politikájának támogatója.

Borůvka, Josef (1911–1979) cseh kommunista politikus. Parlamenti képviselő (1946–1969), a CSKP KB (1954–1969) és az Elnökség (1968) tagja, a dolanyi téesz elnöke 1960-tól, majd földművelési miniszter (1968). Lemondott mandátumáról, és kizárták a KB-ből.

Brandt, Willy (1913–1992) német politikus. Nyugat-Berlin főpolgármestere (1957–1966), a nyugatnémet SZDP elnöke (1964–1987), külügyminiszter és alkancellár (1966–1969), kancellár (1969–1974). A közép-európai országokkal normalizálta az NSZK kapcsolatát („Ostpolitik”). 1971-ben Nobel-békedíjas. Kémbotrány miatt mondott le.

Brezsnyev, Leonyid (1906–1982) szovjet mérnök, kommunista politikus. A Legfelsőbb Tanács elnöke (államfő, 1960–1964, 1977–1982), az SZKP első, majd főtitkára (1964–1982). 1968-ban a Csehszlovákia elleni intervenció fő politikai vezetője, a Brezsnyev-doktrína megfogalmazója.

Briand, Aristide (1862–1932) francia ügyvéd, miniszterelnök és belügyminiszter (1909–1911, 1913); külügyminiszter és miniszterelnök (1915–1917, 1921–1922, 1925, 1929), külügyminiszter (1925–1932). 1926-ban Nobel-békedíjat kapott (Stresemann-nal együtt) a locarnói szerződésekért. 1928-ban a Kellogg–Briand-paktum egyik megkötője.

Brody, Andrej (ukrán: Brodij, Andrij, magyar: Bródy András) (1895–1946) ruszin pedagógus, politikus. Ruszofil irányú párt élén állt. Az autonóm Kárpátalja miniszterelnöke (1938. október), magyarbarátsága miatt leváltották. 1945-ben az NKVD letartóztatta, kivégezték.

Burzio, Giuseppe (1901–1966) olasz katolikus érsek, vatikáni diplomata. A második világháború éveiben apostoli delegátusként dolgozott Pozsonyban, és számos esetben próbált közbenjárni a zsidók érdekében.

Čalfa, Marián (1946–) szlovák jogász, kommunista politikus. 1985-től Štrougal kormányának törvény-előkészítési osztályvezetője volt, 1988-tól tárca nélküli miniszterként. 1989 elején az új alkotmány előkészítésével bízták meg. A bársonyos forradalom utáni első csehszlovák miniszterelnök (1989–1992). Kilépett a CSKP-ból, a Nyilvánosság az Erőszak Ellen tagja lett. 1992-es választási kudarca után lemondott.

Cambon, Jules (1845–1935) francia diplomata. Az 1919-es békekonferencián a csehszlovák, a lengyel és a görög–albán területi kérdések bizottságának az elnöke, majd a nagykövetek tanácsa elnöke (1920–1923).

Čapek, Karel (1890–1938) cseh író. Filozófiát tanult Prágában, majd doktorált. 1914-től rendezett péntek esti szalonjait a húszas években Tomáš Garrigue Masaryk és Edvard Beneš is látogatta.

Čarnogurský, Ján (1944–) szlovák ügyvéd, kereszténydemokrata politikus. Politikai vádlottak védője volt, ezért ügyvédi engedélyétől megfosztották. 1989 nyarán börtönbe zárták, a forradalom idején szabadult. Az év végétől csehszlovák miniszterelnök-helyettes. A Kereszténydemokrata Mozgalom alapítója és elnöke 1990-ben. Szlovák miniszterelnök (1991–1992), majd igazságügyi miniszter (1998–2002).

Čatloš, Ferdinand (1895–1972) szlovák katonatiszt. Szlovák hadügyminiszter és vezérkari főnök (1939–1944). Az önálló szlovák hadsereg létrehozója, a lengyel hadjárat vezetője. 1944-ben kudarcba fulladt kiugrási kísérlete, a szlovák felkelők letartóztatták, átadták a szovjeteknek. 1947-ben kiadták Csehszlovákiának, öt év börtönre ítélték, de 1948-ban szabadult, majd hivatalnokként dolgozott.

Cavour, Camillo [Camillo Benso, Cavour grófja] (1810–1861) olasz gróf, politikus, az olasz egység egyik megteremtője, 1852-től Piemont, majd az egyesült Olaszország miniszterelnöke (1861).

Čech, Svatopluk (1846–1908) cseh jogász, író, költő és újságíró. Ügyvédként, illetve folyóiratok szerkesztőjeként is dolgozott, a Cseh Tudományos és Művészeti Akadémia tagja. Irodalmi alkotásai igen sokrétűek.

Čepička, Alexej (1910–1990) cseh kommunista politikus. Feleségül vette Gottwald lányát. Belkereskedelmi, majd igazságügyi miniszter (1946–1950), az Állami Egyházügyi Hivatal vezetője (1949–1950), majd honvédelmi miniszter (1950–1956). Személyesen részt vett az egyház elleni perek és a Slánský-persorozat kivitelezésében. Az SZKP XX. kongresszusa után Novotný őt tette meg (egyedüli) felelőssé a személyi kultuszért (azaz a törvénytelenségekért). A CSKP Elnökség tagja (1951–1956). 1963-ban a pártból is kizárták.

Černík, Oldřich (1921–1994) cseh kommunista politikus. 1958–1970 közt a CSKP KB, 1966-tól az Elnökség tagja. Az Állami Tervbizottság elnöke (1960–1968). Csehszlovák miniszterelnök (1968–1970), népszerűsége ellenére nem volt igazi reformer. Részt vett az 1968. augusztusi moszkvai tárgyalásokon. Bár kizárták a pártból, középvezetői posztokon maradt. 1990-ben átmenetileg visszatért a politikába.

Černý, Jan (1874–1959) cseh pártonkívüli politikus. Csehszlovák miniszterelnök (1920–1921, 1926; az ún. hivatalnokkormányok vezetője), számos más tárcát (köztük a belügyit is) betöltött. Morvaország tartományi elnöke (kormányzója, 1918–1920, 1921–1928, 1929–1939). A német megszállás idején saját kérésére nyugdíjazták.

Černý, Václav (1905–1987) cseh író, filozófus. Az irodalomtörténet professzora a Károly Egyetemen. 1951-ben politikai okokból elbocsátották, 1968-ban visszatért, de két év múlva nyugdíjazták. A Charta ’77 aláírója.

Chamberlain, Arthur Neville (1869–1940) brit konzervatív politikus. Miniszterelnök (1937–1940); megbékítési (appeasement) politikája Németországgal kudarcot vallott. A müncheni konferencia egyik résztvevője.

Chňoupek, Bohuslav (1925–2004) szlovák újságíró, kommunista politikus. Csehszlovákia külügyminisztere (1971–1988), a Szövetségi Gyűlés képviselője (1972–1990) és a CSKP KB tagja (1969–1989). Az NSZK-val folytatott tárgyalások vezetője. Mivel Gorbacsov támogatója lett, a keményvonalasok lemondatták.

Chvalkovský, František (1885–1945) cseh agrárpárti diplomata. Részt vett a párizsi békekonferencián, majd nagykövet volt (Japán, USA, Németország, Olaszország). Csehszlovák külügyminiszter (1938–1939), a náci orientáció támogatója. A Protektorátus képviselője lett Berlinben. Egy autóban, légitámadás következtében halt meg.

Ciano, Galeazzo (1903–1944) olasz gróf, diplomata. Külügyminiszter (1936–1943, jelen volt a müncheni döntésnél is), majd vatikáni nagykövet. Apósa, Mussolini ellen szavazott a fasiszta nagytanácsban, ezért kivégezték.

Císař, Čestmír (1920–2013) cseh kommunista politikus. A CSKP plzeňi kerületi bizottságának osztályvezetője, illetve titkára (1952–1957), részt vett az 1953-as felkelés leverésében. A Rudé právo főszerkesztő-helyettese 1957-től. 1963-ban a KB titkára, oktatási miniszter (1963–1965), majd bukaresti nagykövet. A prágai tavasz idején népszerű reformer, államfőjelölt és újra a titkárság tagja, júliustól 1970-ig a Cseh Nemzeti Tanács elnöke. Parlamenti képviselő (1964–1970). Lemondott funkcióiról, kizárták a pártból. 1989-ig nem politizált, akkor az Obroda társalapítója lett. 1990-ben Dienstbier külügyminiszter tanácsadója.

Clementis, Vladimír (1900–1952) szlovák ügyvéd, kommunista politikus. 1939-ben emigrált, bírálta a szovjet–német paktumot. A londoni rádió munkatársa a háború alatt. 1945-től csehszlovák külügyi államtitkár, majd miniszter (1948–1950). A magyarok kitelepítésének egyik szószólója a párizsi konferencián. A Slánský-perben halálra ítélték, és kivégezték.

Colotka, Peter (1925) szlovák jogász, egyetemi tanár, kommunista politikus. A hágai nemzetközi bíróság tagja (1962–1970). Szlovák igazságügyi megbízott (1963–1968), 1969-ben a Szövetségi Gyűlés házelnöke. A CSKP és az SZLKP Elnökség tagja, csehszlovák miniszterelnök-helyettes és egyúttal szlovák miniszterelnök (1969–1988). Csehszlovákia párizsi nagykövete (1988–1990). 1990-ben kizárták a pártból, vád alá is helyezték.

Comenius lásd Komenský

Czernin, Ottokar (csehül: Černín, Otakar) (1872–1932) cseh származású osztrák jogász, diplomata. 1913-tól a Monarchia követe Bukarestben, majd külügyminiszter (1916–1918). A háború után az osztrák parlament képviselője.

Csang Kaj-sek (1887–1975) kínai tábornok, az 1911-es forradalom, majd 1926-tól a Kuomintang egyik vezetője. Köztársasági elnök (1928–1931, 1943–1949), miniszterelnök (1927, 1930–1931, 1935–1937, 1939–1944, 1947). A vesztes polgárháború után Tajvanra menekül, tajvani köztársasági elnök (1949–1975).

Daladier, Édouard (1884–1970) francia radikális párti politikus, miniszterelnök (1933, 1934, 1938–1940), külügyminiszter (1924, 1934, 1939–1940), a müncheni konferencia egyik résztvevője.

David, Václav (1910–1996) cseh kommunista politikus. 1945-től 1990-ig a prágai parlament és a CSKP KB tagja, 1946–1954 közt az Elnökség tagja is. Csehszlovák külügyminiszter (1953–1968), a Csehszlovák–Szovjet Barátság Tanácsa alelnöke (1953–1972), majd elnöke 1987-ig. Támogatta a VSZ csapatainak invázióját. Szófiai nagykövet 1971-ig.

Denis, Ernest (1849–1921) francia történész, bohemista, a Sorbonne egyetemi tanára. Az első világháború alatti párizsi cseh emigráció (Beneš) pártfogója, Csehszlovákia létrejöttének támogatója volt.

Dérer, Ivan (1884–1973) szlovák jogász, szociáldemokrata politikus. A mártoni deklaráció egyik szerzője és a csehszlovákizmus képviselője volt. Szlovákiáért és az ország egységesítéséért felelős miniszter a húszas években, oktatási miniszter (1929–1934), igazságügyi miniszter (1934–1938). A háború alatt Prágában élt, a nácik bebörtönözték. 1946-ban a Munkapárt alapítója és elnöke, a Legfelsőbb Bíróság elnöke (1946–1948). 1954–1955 közt börtönbe zárták. 1968-ban bírálta az ország föderalizálását.

Dienstbier, Jiří (1937–2011) cseh újságíró, kommunista, majd ellenzéki politikus. 1968-ban külügyi tudósító. Kizárták a pártból. A Charta ’77 aláírója és a VONS alapító tagja. 1979–1982 közt börtönbe zárták, majd éjjeliőr és fűtő lett. 1989-ben a Polgári Fórum szóvivője, majd csehszlovák külügyminiszter és miniszterelnök-helyettes (1989–1992). Haláláig a cseh politikában ténykedett.

Drtina, Prokop (1900–1980) cseh jogász, nemzeti szocialista politikus. 1938-ig Beneš titkára volt. 1939-ben emigrált, újra Beneš munkatársa lett. Csehszlovák igazságügyi miniszter (1945–1948), a németek kiűzésének radikális híve. 1948 februárjában lemondott, márciusban egy ablakon kiugorva öngyilkosságot kísérelt meg. Túlélte, börtönbe zárták, 1960-ban szabadult. Támogatta a Charta ’77-et, de nem írta alá nyilatkozatát.

Dubček, Alexander (1921–1992) szlovák munkás, kommunista politikus. A Szovjetunióban nőtt fel. Részt vett az 1944-es szlovák felkelésben. Moszkvában tanult. Az SZLKP pozsonyi kerületi titkára (1962), majd első titkára (1963–1968). A CSKP Elnökség tagja (1963–1969) és a párt első titkára (1968–1969), a prágai tavasz vezető reformere. Ellenezte a VSZ intervencióját. A szovjetek letartóztatták, de Moszkvában kénytelenek voltak tárgyalni vele. Nevét adta a normalizáció több lépéséhez is. 1969-ben leváltották, 1970-ben kizárták a pártból. 1969-ben a Szövetségi Gyűlés elnöke, ankarai nagykövet, majd 1970-től egy erdészet munkatársa. 1989–1992 közt ismét a szövetségi törvényhozás elnöke. A szlovák SZDP elnöke (1992). Autóbaleset következtében halt meg.

Dula, Matúš (1846–1926) szlovák jogász, politikus. A Tatrabanka egyik alapítója (1885). A Szlovák Nemzeti Párt alelnöke (1877–1914), majd elnöke. A Szlovák Nemzeti Tanács elnöke 1918-ban, a mártoni deklaráció aláírója. A Matica Slovenská társelnöke 1919-től. 1918–1925 között csehszlovák képviselő, majd szenátor.

Ďurčanský, Ferdinand (1906–1974), szlovák jogászprofesszor, szélsőjobboldali politikus. Szlovák bel- és külügyminiszter (1939–1940). Önállósági törekvései miatt náci nyomásra leváltották, de a Tiso-rezsim támogatója maradt. A háború után Rómába, onnan 1947-ben Dél-Amerikába menekült. Prágában, távollétében, halálra ítélték. 1952-ben az NSZK-ba telepedett át.

Ďuriš, Július (1904–1986) szlovák kommunista politikus. Párizsban is tanult. 1938-tól az illegális SZLKP vezetésének tagja, ellenállóként bebörtönözték. A CSKP Elnökség tagja (1945–1954). Mezőgazdasági (1945–1951), majd pénzügyminiszter (1953–1963), közben a Megbízottak Testülete elnöke (1951–1953). A földreform és a kollektivizálás irányítója. Novotnýval való vitái miatt 1963-ban eltávolították. 1968-ban támogatta a reformokat, ezért később kizárták a pártból. Nem csatlakozott a Chartához, de egyetértett vele.

Dyk, Viktor (1877–1931) cseh költő, író, publicista, nacionalista politikus. Ausztria-ellenes fellépéséért 1916-ban bebörtönözték. 1918-tól a nemzeti demokraták színeiben képviselő, 1925-től haláláig szenátor. A Masaryk–Beneš-féle politikai vonal egyik legerőteljesebb ellenzője volt. Támogatta a fasiszta jellegű Vlajka című lapot és a hasonló nevű mozgalmat. A horvát tengerparton, úszás közben infarktust kapott.

Dzúr, Martin (1919–1985) szlovák katonatiszt, hadseregtábornok, kommunista politikus. 1943-tól harcolt a csehszlovák egységekben a Szovjetunióban. Csehszlovák honvédelmi miniszter (1968–1985, előtte tíz éven át miniszterhelyettes). Eleinte vonakodva, de együttműködött a megszálló VSZ-csapatokkal, a megszállás első évfordulóján parancsára verték szét a tüntetőket.

Eden, sir (Robert) Anthony [1961: earl of Avon] (1897–1977) brit konzervatív politikus. Külügyminiszter (1935–1938, az appeasement [megbékítés] elleni tiltakozásként lemondott; 1940–1945, 1951–1955), miniszterelnök (1955–1957), a szuezi válság egyik főszereplője.

Eliáš, Alois (1890–1942) csehszlovák tábornok, politikus. Az első világháborúban a franciaországi cseh légióban harcolt. A Protektorátus miniszterelnöke (1939–1941). Együttműködött a hazai ellenállással. Heydrich kinevezése után letartóztatták, a Heydrich elleni merénylet után kivégezték.

Esterházy János (1901–1957) magyar gróf, politikus. 1932-től a (szlovákiai) Országos Keresztényszocialista Párt, majd 1936-tól az Egységes Magyar Párt elnöke. A bécsi döntés után Szlovákiában maradt, a pozsonyi országgyűlés egyetlen magyar képviselője. Bár antiszemita volt, nem szavazta meg a zsidók kitelepítését, sőt többeket meg is mentett. A szovjetek deportálták, a csehszlovák népbíróság halálra ítélte. Végül huszonöt évre enyhült a büntetése, a börtönben halt meg.

Field, Noel (1904–1970) és Hermann (1910–2001) amerikai kommunista testvérpár. A második világháború idején számos kelet-európai, köztük csehszlovák kommunistát segítettek Nyugatra, és ottani beilleszkedésükben. 1948 után ezt imperialista kémkedéssé minősítették. Noelt Prágában, Hermannt Varsóban tartóztatták le, de Noel Budapesten raboskodott. Mindketten öt év után szabadultak.

Fierlinger, Zdeněk (1891–1976) csehszlovák diplomata, szociáldemokrata politikus. Az első világháborúban harcolt a cseh légióban. Számos országban volt csehszlovák követ. 1937–1945 között moszkvai megbízott, illetve követ. A második világháború utáni első miniszterelnök (1945–1946). Szorosan együttműködött a CSKP-val. Az SZDP elnöke (1946–1948). Támogatta a munkáspártok egyesülését. Miniszterelnök-helyettes (1948–1953), majd a nemzetgyűlés házelnöke (1953–1964). A CSKP Elnökség tagja (1948–1966).

Fischer, Josef (1891–1945) cseh filozófus, szociológus. A Munkásakadémia körüli baloldali értelmiség tagja volt. Fellépett a szélsőjobboldali eszmék ellen. Egyik kezdeményezője volt a Hűek maradunk című petíciónak (1938), majd az ellenállás tagjaként A szabadságért az új Csehszlovák Köztársaságig című programnak (1941). Illegális lapok terjesztésében is részt vett. 1941-ben a nácik letartóztatták. 1944-ben halálra ítélték, majd kivégezték.

Fischl, Otto (1904–1952) cseh jogász, kommunista politikus. Jogi praxisától zsidó származása miatt megfosztották. Orvosi igazolása révén nem deportálták. A háború után pénzügyminiszter-helyettes, illetve 1949–1951 közt nagykövet az NDK-ban. Letartóztatták, a Slánský-perben halálra ítélték, és kivégezték.

Fisher, Ludvík (1880–1945) Amerikába kivándorolt cseh orvos. Berlini, londoni, oxfordi tanulmányok után 1908-tól Chicagóban élt. 1914-től a Cseh Nemzeti Egyesület vezetője. A clevelandi, majd a pittsburghi egyezmény egyik aláírója. 1919-ben hazatért, a csehszlovák hadsereg orvosi szolgálatának vezetője (1919–1939), végül már tábornoki rangban.

Frank, Josef (1909–1952) cseh kommunista politikus. Részt vett a náciellenes mozgalomban. 1939–1945 közt Buchenwaldban raboskodott. A CSKP főtitkárhelyettese (1946–1951), az Elnökség tagja (1946–1952), nemzetgyűlési képviselő. 1952-ben minden posztról visszahívták, letartóztatták. A Slánský-perben halálra ítélték, és kivégezték.

Frank, Karl Hermann (1898–1946) szudétanémet náci politikus. Harcolt az első világháborúban. A szudétanémet náci párt, majd a Szudétanémet Párt alapító tagja. 1935-ben utóbbi párt alelnöke és nemzetgyűlési képviselő lett. 1939-től a Protektorátus államtitkára, egyúttal a helyi SS és rendőrség főnöke is. Brutális terrort alkalmazott, ő pusztíttatta el Lidicét. 1942-ben államminiszterré, a Protektorátus tényleges vezetőjévé vált. A csehszlovák Nemzeti Bíróság halálra ítélte. Kivégezték.

Frejka, Ludvík [Freund, Ludwig] (1904–1952) német-zsidó származású cseh kommunista politikus. 1938-ban Angliába emigrált, részt vett a külföldi ellenállásban. 1945-ben hazatért, nevet változtatott. A köztársasági elnöki hivatal nemzetgazdasági főosztályának vezetője (1948–1952). A Slánský-perben kivégezték.

Gabčík, Jozef (1912–1942) szlovák katona. Eperjesen altiszti iskolát végzett. 1937-ben leszerelt, egy zsolnai hadiüzemben dolgozott. 1939-ben emigrált, belépett a Francia Idegenlégióba. Harcolt a nácik ellen Franciaországban, majd Angliában kapott további kiképzést. Az Anthropoid-akció egyik tagjaként 1941-ben ejtőernyővel ledobták a Protektorátus területén. Jan Kubišsal sikeres merényletet hajtott végre Heydrich ellen. Egy templomban rejtőzködtek, de a nácik rájuk találtak. Mivel nem akart fogságba esni, öngyilkos lett.

Gajda, Radola [Geidl, Rudolf] (1892–1948) cseh tábornok, fasiszta politikus. Német apa és montenegrói anya gyermekeként született. Részt vett a Balkán-háborúkban. 1915-ben Boszniában fogságba esett, csatlakozott a montenegrói hadsereghez, majd Oroszországba ment, előbb a szerb, majd a cseh légióban harcolt. 1918-ban a bolsevikellenes szibériai harcok egyik vezetője. Franciaországi felsőbb katonai tanulmányok után vezérkari tiszt, majd vezérkari főnök lett (1926). Fasiszta nézetei miatt és esetleges puccsától tartva leváltották. Fasiszta pártot alapított, amelynek elnöke és képviselője lett. 1933-ban egy fasiszta puccskísérlet után fél évre börtönbe került. 1939-ben ismét kísérletet tett a hatalom megragadására. A náci megszállás után nem politizált.

Geminder, Bedřich (1901–1952) cseh kommunista politikus. Az 1930-as évek közepétől Moszkvában, a Kominternben dolgozott újságíróként. A CSKP KB Titkársága nemzetközi osztályának vezetője. A Slánský-perben kivégezték.

Geraszimov, Gennagyij (1930–2010) orosz (szovjet) diplomata, kommunista politikus. 1986-tól Gorbacsov külügyi szóvivője és Sevardnadze sajtótitkára volt. Nevéhez fűződik az ún. Sinatra-doktrína (szakítás a Brezsnyev-doktrínával) 1989-ben.

Goldmann, Josef (1912–1984) cseh közgazdász, kommunista politikus. A tervhivatal vezető funkcionáriusa volt. 1954-ben a „közgazdászok” elleni per fővádlottja volt. Szabadulása után komoly elméleti munkásságot folytatott a Csehszlovák Tudományos Akadémia közgazdasági intézetében.

Golian, Ján (1906–1945) szlovák tábornok. Katonai Akadémiát végzett. A náciellenes érzelmű tisztek közé tartozott. 1944-ben a Katonai Központ vezetőjeként a szlovák felkelés egyik előkészítője. A német megszállás miatt túl korán kirobbanó felkelés egyik legfőbb parancsnoka. Német fogságba esett, kivégezték.

Gomułka, Władysław (1905–1982) lengyel kommunista politikus. A Lengyel Munkáspárt (1943–1948), majd a LEMP főtitkára (1956–1970), miniszterelnök-helyettes (1945–1948). 1951–1954 közt letartóztatás alatt volt, de pere elmaradt. 1956-ban reformerként került vissza az ország élére, de hamarosan dogmatikussá vált. 1968-ban a Csehszlovákia elleni intervenció egyik fő támogatója.

Gorbacsov, Mihail (1931–) orosz közgazdász, kommunista politikus. Az SZKP főtitkára (1985–1991), szovjet államfő (a Legfelsőbb Tanács [elnökségének] elnöke 1988–1990, illetve a Szovjetunió elnöke 1990–1991). Gazdasági-politikai reformokat hirdetett (peresztrojka, glasznoszty). Az USA-val folyó tárgyalásai a hidegháborút zárták le. Nobel-békedíjas 1990-ben. 1991-ben sikertelen puccsot kíséreltek meg ellene.

Gott, Karel (1939–) német származású cseh énekes. Csehszlovákia legnépszerűbb férfi előadójaként nemzetközileg is ismert. 1958-ban tűnt fel egy tehetségkutatón, de csak később futott be, főleg miután 1968-ban (osztrák színekben) 13. helyezett lett az Eurovíziós Dalfesztiválon.

Gottwald, Klement (1896–1953) cseh munkás, kommunista politikus. A Monarchia hadseregéből a Vörös Hadsereghez állt át 1918-ban. A CSKP alapító tagja (1921), az Elnökség tagja (1925–1953), a párt főtitkára (1929–1945), majd elnöke (1945–1953), a Komintern titkára (1928–1943). 1929-től nemzetgyűlési képviselő. 1933-ig élesen támadta a szociáldemokrata mozgalmat. München idején a fegyveres ellenállás támogatója volt. A második világháború alatt Moszkvába távozott. Miniszterelnök-helyettes (1945–1946), majd választási sikere után miniszterelnök (1946–1948). Bár a szocializmus csehszlovák útjának híve volt, 1948-ban igazodott a szovjet úthoz. A kommunista hatalomátvétel fő vezetője 1948 februárjában. Köztársasági elnök (1948–1953), haláláig a párt és az állam legfőbb vezetője, a csehszlovák sztálinista rendszer kiépítője.

Gratz Gusztáv (1875–1946) magyar történész, politikus. Külügyminiszter (1921. január–április), a Magyarországi Német Népi Egylet elnöke (1924–1938), a Volksbund ellenfele; a németek deportálták.

Grecsko, Andrej (1903–1976) szovjet marsall. 1919-ben lépett be a Vörös Hadseregbe. A második világháború alatt gyorsan lépett felfelé a ranglétrán. 1953-ig a kijevi katonai körzet, majd 1957-ig az NDK-ban állomásozó szovjet erők parancsnoka. Szovjet honvédelmi miniszterhelyettes (1957–1960), majd a VSZ főparancsnoka (1960–1967). Honvédelmi miniszter (1967–1976), az SZKP PB tagja (1973–1976). 1969-ben a küldöttség tagja Prágában, Dubček leváltása érdekében.

Grey, sir Edward [1916: viscount Grey of Fallodon] (1862–1933) brit liberális politikus. Külügyminiszter (1905–1916), az angol–orosz antant megkötője (1907). Fontos szerepe volt az 1914. júliusi válságban. Washingtoni nagykövet (1919–1920).

Gromiko, Andrej (1909–1989) szovjet közgazdász, diplomata. Washingtoni nagykövet (1943–1946), részt vett a teheráni, jaltai és potsdami konferencián. Az ENSZ BT tagja (1946–1948), gyakran élve a vétójoggal. Külügyminiszterként (1957–1985) számos fegyverzetkorlátozó egyezmény aláírója. Szovjet államfő (1985–1988).

Gyöngyösi János (1893–1951) magyar tanár, újságíró, kisgazda politikus. Külügyminiszter (1944–1947), a magyar delegáció vezetője az 1946-os párizsi konferencián.

Hácha, Emil (1872–1945) cseh jogász, politikus. A bécsi Legfelsőbb Közigazgatási Bíróság bírája 1914-től. A csehszlovák Legfelsőbb Közigazgatási Bíróság helyettes vezetője (1919–1925), majd elnöke (1925–1938). 1938–1939-ben Csehszlovákia köztársasági elnöke, 1939–1945 közt a Cseh–Morva Protektorátus elnöke. 1945-ben börtönbe került, és ott hamarosan meghalt.

Hajdů, Vavro (1913–1977) zsidó származású szlovák kommunista politikus. Csehszlovák külügyminiszter-helyettes (1949–1951). A Slánský-per kapcsán 1951-ben letartóztatták, életfogytiglani börtönre ítélték. 1956-ban szabadult, 1963-ban jogilag, 1968-ban politikailag is rehabilitálták.

Hájek, Jiří (1913–1993) cseh jogász, diplomata, szociáldemokrata-kommunista politikus. Nemzetgyűlési képviselő (1945–1954). Londoni nagykövet (1955–1958), külügyminiszter-helyettes (1958–1962), országa ENSZ-képviseletének vezetője (1962–1965). A prágai tavasz idején külügyminiszter (1968. április–szeptember), az ENSZ-nél tiltakozott a VSZ-csapatok megszállása ellen. Kizárták a pártból. A Charta ’77 egyik aláírója, szóvivője. 1990 után Dubček egyik tanácsadója volt.

Halifax, viscount [1944-től earl; szül.: Wood, Edward Frederick Lindley, később: Lord Irwin of Kirkby Underdale] (1881–1959) brit indiai alkirály (Lord Irwin néven, 1926–1931); brit külügyminiszter (1938–1940). Fokozatosan szakított az appeasement (megbékítés) politikájával. Washingtoni nagykövet (1941–1951).

Hallstein, Walter (1901–1982) német jogász, diplomata, politikus. Az NSZK külügyi államtitkára (1951–1958), a róla elnevezett doktrína meghirdetője. Az EGK Bizottság legelső elnöke (1958–1966). Az európai integráció egyik fő előmozdítója volt.

Hamouz, František (1919–1985) cseh kommunista politikus, diplomata. 1963-tól külkereskedelmi miniszter, majd miniszterelnök-helyettes (1968–1976). 1964–1976 közt parlamenti képviselő. Csehszlovákia képviselője a KGST-ben (1954–1958, 1968–1973), berlini nagykövet (1976–1982).

Hampl, Antonín (1874–1942) cseh szakszervezeti vezető, szociáldemokrata politikus. Nemzetgyűlési képviselő (1918–1939), az SZDP elnöke (1924–1938). München után az egyetlen engedélyezett baloldali erő, a Nemzeti Munkapárt elnöke (1938–1939). 1939-től bekapcsolódott az ellenállásba. Letartóztatták, deportálták a nácik. A kínzások következtében meghalt.

Havel, Václav (1936–2011) cseh író, filozófus, politikus. Polgári családból származott, már korai műveiben is a kommunista rendszer bírálója volt. 1968 után vált politikailag aktívabbá. A Charta ’77 aláírója és szóvivője. A VONS alapítója is volt. Ellenzéki tevékenysége miatt többször bebörtönözték, leghosszabb ideig 1979–1983 közt. A Polgári Fórum alapítója és vezetője (1989), csehszlovák, majd cseh köztársasági elnök (1989–1992, 1993–2003).

Havlová [Šplíchalová], Olga (1933–1996) cseh ellenzéki politikus. Václav Havel első felesége. A Charta és a VONS munkatársa volt, szamizdatkiadót is vezetett. Havel börtönévei alatt neki írta híres leveleit.

Hendrych, Jiří (1913–1979) cseh kommunista politikus. 1931-ben csatlakozott a kommunista mozgalomhoz. A háború alatt náci táborban raboskodott. 1946-tól KB-tag, a KB titkára (1954–1968), az Elnökség tagja (1958–1968). Az 1950-es évek végétől Novotný után a párt második embere, a kulturális-ideológiai terület irányítója. Parlamenti képviselő (1948–1971), de 1968 után már érdemben nem politizált.

Henlein, Konrad (1888–1945) szudétanémet tornatanár, politikus. A Szudétanémet Hazafias Front (később Párt) megalapítója (1933). Pártja 1935-ben a legtöbb szavazatot kapta. Fokozatosan Hitler irányítása alá került. Az 1938-as válság egyik kirobbantója. München után a Szudéta-vidék birodalmi megbízottja, 1939-tól Gauleitere. Öngyilkos lett.

Heydrich, Reinhard (1904–1942) német náci politikus. Az SD (1932–1942) és az RSHA (1939–1942) főnöke, az Endlösung egyik irányítója, de facto cseh–morva „protektor” (1941–1942). A londoni csehszlovák kormány által kitervelt merényletben halt meg, amit a nácik kegyetlenül megtoroltak.

Hitler, Adolf (1889–1945) osztrák (német) festő, náci politikus. Az NSDAP (náci párt) vezetője (1921–1945), 1923-as hatalomátvételi kísérlete („sörpuccs”) elbukott. A börtönben írta meg a Mein Kampfot. Német kancellár (1933–1945) és 1934-től Führer. A müncheni konferencia résztvevője. 1938-ban a Szudéta-vidéket, 1939-ben Cseh–Morvaország maradék területét is megszállta. Öngyilkos lett.

Hlinka, Andrej (1865–1938) szlovák katolikus pap, néppárti politikus. Felfüggesztése után történt a csernovai sortűz (1907). A Szlovák Néppárt alapítója és vezetője (1913–1938). 1919-ben Párizsban próbált fellépni a szlovák autonómia mellett, de kiutasították. Csehszlovákiában zömmel ellenzéki szerepet játszott. 1927–1929 közt pártja belépett a kormánykoalícióba, de ő maga nem vállalt miniszteri posztot.

Hodža, Milan (1878–1944) szlovák agrárpárti politikus. 1905-től a budapesti országgyűlés képviselője. 1910 után Ferenc Ferdinánddal működött együtt. 1918-ban Bartha Albert magyar hadügyminiszterrel etnikai demarkációs vonalban állapodott meg. 1918–1939 közt a prágai parlament tagja, unifikációs, oktatási, mezőgazdasági tárcák vezetője. Csehszlovák miniszterelnök (1935–1938, az első szlovák e poszton). Rövid ideig külügyminiszter, a Közép-Európa-terv előterjesztője (1935–1936). 1937-től a nemzetiségi statútumon is dolgozott. München után emigrált, Párizsban Szlovák Nemzeti Tanácsot hozott létre Osuskýval, amely Beneš riválisává vált. 1940–1941-ben mégis a londoni Államtanács tagja, majd az USA-ba költözött, mert nem értett egyet Benešsel.

Holdoš, Ladislav (1911–1988) szlovák kommunista politikus. Részt vett a spanyol polgárháborúban. A nácik Buchenwaldba hurcolták. 1945-től az SZLKP KB és Elnökség tagja, 1951-ig nemzetgyűlési képviselő. Szlovák egyházügyi megbízott (1950–1951). Burzsoá nacionalizmus vádjával börtönbe zárták, 1957-ben szabadult. Rehabilitálták, kubai nagykövet lett (1969–1970), de újra kizárták a pártból, s megfigyelés alatt állt.

Horáková, Milada (1901–1950) cseh jogász, feminista és nemzeti szocialista politikus. A Női Nemzeti Tanács és a Vöröskereszt tagja. 1939-től részt vett az ellenállásban, a nácik börtönbe zárták (eredetileg halálra is ítélték). 1945-től nemzetgyűlési képviselő és a Cseh Nőtanács elnöke lett. Bírálta a kommunisták lépéseit. 1948 februárja után lemondott, de politikailag aktív maradt. Kapcsolatban állt pártja emigrált vezetőivel, és fokozatosan az ellenállás tagja lett. 1949-ben letartóztatták, majd egy kirakatperben halálra ítélték.

Horváth, Ivan (1904–1960) szlovák író, kommunista politikus. Részt vett az ellenállásban, majd az SZNT tagja (1945–1948), egyidejűleg a Kultúrný život főszerkesztője. Budapesti nagykövet (1948–1950). 1950-ben letartóztatták, burzsoá nacionalizmus vádjával 1959-ig börtönben ült.

Hromádka, Josef (1936–) cseh evangélikus lelkész, a teológia doktora. A Cseh Testvérek Evangélikus Egyháza szinódusi elnöke (1987–1990). Csehszlovák miniszterelnök-helyettes (1989–1990).

Hruscsov, Nyikita (1894–1971) orosz munkás, szovjet kommunista politikus. 1918-ban lépett be a bolsevik pártba, a polgárháborúban (majd a második világháborúban ismét) politikai biztos. Sztálin megbízható híve volt, a harmincas évek ukrajnai tisztogatásainak vezetője lett. Az Ukrán KP vezetője (1938–1949), Sztálin halála után az SZKP első titkára (1953–1964), a desztalinizálás fő alakja volt. Szovjet miniszterelnök (1958–1964). Puccsal távolították el a hatalomból.

Husák, Gustáv (1913–1991) szlovák jogász, kommunista politikus. A második világháborúban az ellenállás és a szlovák nemzeti felkelés aktív tagja. Belügyi megbízott (1945), majd a Megbízottak Testülete elnöke (1944–1945, 1946–1950), 1947-ben puccsszerűen szervezte át e szlovák szervet. 1954–1963 közt börtönben volt burzsoá nacionalizmus vádjával. Miniszterelnök-helyettes (1968–1969). A moszkvai tárgyalásokon tűnt fel Brezsnyevnek. Az SZLKP első titkára (1968–1969), a CSKP Elnökség tagja (1968–1989), a párt első, illetve főtitkára (1969–1987), köztársasági elnök (1975–1989). A normalizáció vezető politikusa lett. A forradalom idején lemondott.

Hübl, Milan (1927–1989) cseh történész, kommunista, majd ellenzéki politikus. A pártakadémia rektora (1968–1969). 1968. augusztusban a CSKP Elnökség tagja; a KB-ból és a parlamentből 1969-ben, a pártból 1970-ben zárták ki. Körülötte szerveződött meg az SHČO. Ellenzéki tevékenységéért börtönbe zárták (1972–1976). A Charta ’77 alapító tagja. A nyolcvanas években állítólag együttműködött az állambiztonsággal.

Indra, Alois (1921–1990) cseh kommunista politikus. Az állami tervbizottság elnöke (1962–1963), közlekedési miniszter (1963–1968). A szovjeteket behívó levél egyik aláírója és a normalizációs rezsim egyik vezető alakja. A CSKP titkára (1964–1969), a CSKP Elnökség tagja (1971–1989), a Szövetségi Gyűlés házelnöke (1971–1989).

Ingr, Sergěj [Jan] (1894–1956) cseh tábornok. Az első világháborúban orosz fogságba esett, pravoszláv hitre tért. Harcolt a cseh légiókban. 1918-ban részt vett Pozsony megszállásában, majd a těsíni harcokban. 1939-ben emigrált, Franciaországban szervezett csehszlovák haderőt. A londoni emigráns kormány honvédelmi minisztere (1940–1944), a csehszlovák fegyveres erők főparancsnoka (1944–1945). 1948-ig hágai nagykövet, a februári puccs után lemondott, emigrációban élt.

Jakeš, Miloš [Milouš] (1922–) cseh munkás, kommunista politikus. A szovjet pártfőiskolán tanult, Dubčekkel azonos évfolyamon. 1958-tól a pártapparátusban dolgozott, a prágai tavasz reformjait eleinte támogatta. 1968-ban a CSKP Központi Ellenőrző és Felülvizsgáló Bizottsága elnökévé választották. Részt vett a moszkvai tárgyalásokon, s ezután a normalizáció híve és a felülvizsgálatok fő irányítója lett. A CSKP KB Titkárság tagja 1977-től, az Elnökség póttagja (1977–1981), tagja (1981–1989), majd a párt főtitkára (1987–1989). 2003-ban bíróság elé állították, de felmentették.

Jaksch, Wenzel (1896–1966) szudétanémet munkás, szociáldemokrata politikus. 1929-ben nemzetgyűlési képviselő, 1938-ban a német SZDP vezetője lett. Az utolsó aktivista német vezetőként 1939-ben emigrált. Londonban tárgyalt Benešsel, de sikertelenül. 1949-ben tért haza az NSZK-ba, ahol szudétanémet érdekvédelmi szervek vezetője lett. 1957-től a Bundestag képviselője.

Janda, Dalibor [Václav] (1953–) cseh popénekes, dalszöveg- és zeneszerző. Különösen a nyolcvanas években volt igen népszerű, de a rendszerváltás óta is sok albuma jelent meg.

Jaruzelski, Wojciech (1923–2014) lengyel tábornok, kommunista politikus. 1968-tól védelmi miniszter, részt vett a Csehszlovákia elleni intervencióban. Miniszterelnök (1981–1985), a LEMP első titkára (1981–1989), az Államtanács elnöke, majd köztársasági elnök (1985–1990). 1981-ben a hadiállapot bevezetője.

Jelcin, Borisz (1931–2007) orosz-szovjet kommunista politikus. Gorbacsov nevezte ki moszkvai párttitkárrá 1985-ben, de később bírálta a reformok lassúságát, ezért leváltották (1987). 1990-ben az Orosz Föderáció elnökévé választották, kilépett a pártból. 1991-ben meggátolta a keményvonalasok puccsát. 1999-ig orosz államfő.

Jičínský, Zdeněk (1929–) cseh jogász, kommunista, majd ellenzéki politikus. Részt vett az 1960-as és 1968-as alkotmány kidolgozásában, a barnabita bizottságban. 1969-ben a Szövetségi Gyűlés képviselője, majd kizárták a pártból. A Charta ’77 aláírója, szamizdatokban publikált. 1989-ben kooptálták a parlamentbe, amelynek alelnöke lett. 2010-ig megszakításokkal képviselő maradt.

Jirásek, Alois (1851–1930) cseh író, tanár. Főleg történelmi regényeket írt. Többször jelölték irodalmi Nobel-díjra. Az első világháború alatt a nemzeti függetlenség melletti harc egyik fő alakja volt.

Jirous, Ivan Martin (1944–2011) cseh költő. A Plastic People of the Universe nevű underground rockegyüttes művészeti vezetője. A normalizációs rezsim idején ötször zárták börtönbe politikai nézetei miatt. Második börtönbüntetése volt a Charta ’77 közvetlen kiváltó oka. Szabadulása után a Charta aláírója és a VONS tagja lett, szamizdatokban is publikált, petíciókat adott ki, ezért újabb büntetéseket kapott.

Kádár János (1912–1989) magyar kommunista politikus. Belügyminiszter (1948–1950), 1951–1954 közt börtönben ült. 1956-ban az MDP, majd az MSZMP első titkára lett. Az 1956-os forradalom egyik vezetője, majd szovjet segítséggel leverője. Miniszterelnök (1956–1958, 1961–1965). 1985-től az MSZMP főtitkára, 1988-tól hatalom nélküli elnöke.

Kapek, Antonín (1922–1990) cseh kommunista politikus. Novotný megbízható embere. 1968-ban a szovjeteket behívó levél egyik aláírója, a normalizáció híve. A prágai pártbizottság vezető titkára (1969–1988). A CSKP Elnökség póttagja (1962–1968), majd tagja (1970–1988). Öngyilkos lett.

Kapp, Wolfgang (1858–1922) porosz (német) hivatalnok, újságíró, nacionalista politikus. 1917-ben a Deutsche Vaterlandspartei megalapítója és elnöke. 1919-ben létrehozta a Nemzeti Uniót. Élesen bírálta a versailles-i békét, a tőrdöféselmélet híve volt. 1920-ban sikertelen puccsot hajtott végre. Svédországba menekült.

Károly, I. (1887–1922) Habsburg-házi osztrák császár, magyar (IV. Károly) és cseh (III. Károly) király (1916–1918). 1914-től trónörökös. 1917 első felében különbékére törekedett. 1918 őszén a Monarchia osztrák felét megpróbálta föderalizálni. Később lemondott uralkodói jogainak gyakorlásáról. 1921-ben két ízben is megpróbált visszatérni a magyar trónra. Száműzetésben halt meg Madeirán.

Katusev, Konsztantyin (1927–2010) orosz mérnök, szovjet kommunista politikus. A gorkiji pártszervek élén töltött évek után 1968–1977 közt az SZKP Titkárság tagja. Miniszterelnök-helyettes (1977–1982), kubai nagykövet (1982–1985), majd 1991-ig a nemzetközi gazdasági kapcsolatok ügyeinek vezetője.

Kirilenko, Andrej (1906–1990) orosz mérnök, szovjet kommunista politikus. Brezsnyev egyik legfontosabb munkatársa, a káderkérdések és a gazdasági tervezés felügyeletének felelőse. Az SZKP PB tagja (1962–1982) és a KB titkára (1966–1982).

Klaus, Václav (1941–) cseh közgazdász, polgári demokrata politikus. A Polgári Fórum és a Polgári Demokrata Párt alapító tagja, valamint elnöke (1990–2002). Csehszlovák pénzügyminiszter (1989–1992), cseh miniszterelnök (1992–1998), a képviselőház elnöke (1998–2002), majd cseh köztársasági elnök (2003–2013).

Klíma [Kauders], Ivan (1931–) zsidó származású cseh író. Túlélte a terezíni rabságot. 1953-ban belépett a CSKP-ba, de 1967-ben kizárták. A kizárást 1968-ban visszavonták, de 1970-ben újra megerősítették. Számos folyóirat, köztük a Literární noviny (majd a Literární listy) munkatársa volt. Később szamizdatokban publikált.

Klofáč, Václav (1868–1942) cseh újságíró, nemzeti szocialista politikus. 1897-ben pártjának egyik alapítója, majd évtizedeken át elnöke (1899–1938). 1901-től a Reichsrat képviselője. 1914-ben letartóztatták, 1917-ben amnesztiával szabadult. A prágai kormány honvédelmi minisztere (1918–1920), 1920-tól szenátor. A harmincas években politikai befolyása minimális volt, 1938 után vissza is vonult.

Kohout, Luboš (1925–2012) cseh politológus. A Károly Egyetemen tudományos szocializmust oktatott. 1970-ben kizárták a pártból, és elbocsátották. A normalizáció idején ellenzéki aktivista, az 1969-es Tíz pont, majd a Charta ’77 aláírója. 1988-ban az Obroda egyik alapítója.

Kohout, Pavel (1928–) cseh és osztrák író és költő. Számos folyóiratnál dolgozott. 1967-ben az Írószövetség kongresszusán kritikusan lépett fel a párttal szemben. Támogatta a prágai tavaszt. 1969-ben kizárták a pártból. Részt vett a Charta ’77 megalakításában. 1978-ban egyéves szerződést kapott a bécsi Burgtheaterbe, ezt követően nem engedték hazatérni, állampolgárságától is megfosztották.

Kolder, Drahomír (1925–1972) cseh kommunista politikus. A CSKP Elnökség tagja (1962–1968). 1962-től a rehabilitációs bizottság vezetője. 1966–1967-ben a Novotný-ellenes csoport tagja lett, de 1968-ban ellenezte a reformokat; a szovjeteket behívó levél egyik aláírója. A Titkárság tagja 1969–1971 között.

Kollár, Ján (1793–1852) szlovák költő, evangélikus lelkész, régész, pánszláv politikus. A szlovák nemzeti mozgalom egyik korai vezető alakja.

Komenský, Jan Amoš (latinul: Comenius, Iohannes Amos) (1592–1670) cseh teológus, filozófus, pedagógus. A Morva Testvérek lelkésze, később püspöke. Az ellenreformáció miatt külföldre távozott (többek közt Sárospatakon is élt).

Koszigin, Alekszej (1904–1980) szovjet mérnök, kommunista politikus. A Népbiztosok Tanácsa, illetve a Minisztertanács elnökhelyettese (1940–1964, kisebb megszakításokkal), majd elnöke (1964–1980). Főleg a gazdaság területén dolgozott. 1965-ös reformterve kudarcba fulladt. A vezetés legliberálisabb tagja volt.

Koucký, Vladimír (1920–1979) cseh diplomata, kommunista politikus. A Rudé právo főszerkesztője (1955–1958), a CSKP Titkárság tagja 1958-tól. A hatvanas években a párt jogi, illetve ideológiai bizottságát vezette. 1967-ben a Novotný-ellenes csoport tagja. Moszkvai (1968–1970), brüsszeli (1970–1978), majd római nagykövet.

Kramář, Karel (1860–1937) cseh nacionalista politikus. Az Ifjúcseh, majd Csehszlovákiában a Nemzeti Demokrata Párt elnöke (1919–1934). 1916-ban halálra ítélték, de később kegyelmet kapott. Csehszlovák miniszterelnök (1918–1919), részt vett a párizsi békekonferencián is. Oroszbarát (de antikommunista) nézetei miatt összetűzésben állt a Masaryk–Beneš-irányzattal.

Krejčí, Jaroslav (1892–1956) cseh jogász, politikus. 1921-től az Alkotmánybíróság titkára, majd a szervezet elnöke (1938–1939). A brnói egyetem professzora 1938-tól. Csehszlovák, majd protektorátusi igazságügyi miniszter (1938–1945), a Protektorátus miniszterelnöke (1942–1945). 1946-ban kollaborálási vádakkal huszonöt évi börtönre ítélték, ott halt meg.

Kriegel, František (1908–1979) zsidó származású cseh orvos, kommunista politikus. Harcolt a spanyol polgárháborúban, majd 1939-től a Vöröskereszt tagjaként a Japán által megtámadt Kínában dolgozott. A népi milícia helyettes vezetőjeként részt vett a CSKP hatalomátvételében. Egészségügyi miniszterhelyettes (1949–1952), az anticionista kampányban leváltották. A hatvanas évek elején Kubában volt tanácsadó. A CSKP KB (1966–1969), illetve Elnökség (1968) tagja. 1968-ban a Nemzeti Front elnöke, radikális reformer. Az egyetlen személy, aki nem írta alá a moszkvai jegyzőkönyvet. 1969 májusában kizárták a pártból. 1970-ben nyugdíjazták. A Charta ’77 egyik első aláírója volt.

Krofta, Kamil (1876–1945) cseh történész, diplomata. Egyetemi tanárként tanított Prágában, majd Pozsonyban is. Csehszlovákia vatikáni (1919–1921), bécsi (1921–1925), majd berlini (1925–1927) követe. Ezt követően a külügyminisztérium elnöki osztályát vezette. Beneš híve és támogatója volt. Csehszlovák külügyminiszter (1936–1938). Aktívan részt vett a nácik elleni ellenállásban. 1944-ben letartóztatták, a terezíni Kis Erődben tartották fogva. Megérte a felszabadulást, de a rossz bánásmód miatt szerzett betegséget nem élte túl.

Kubiš, Jan (1913–1942) cseh katona. 1939-ben emigrált, Lengyelországban, majd Franciaországban harcolt. 1940-ben Angliában ejtőernyős kiképzést kapott. 1941 őszén dobták le a Protektorátus felett. 1942-ben a Heydrich elleni merénylet egyik kivitelezője. Hetekkel később a nácik rájuk találtak, tűzpárbajban meghalt.

Kučera, Bohuslav (1923–2006) cseh szocialista politikus. 1948-ban lett a Csehszlovák Szocialista Párt egyik vezetője. 1968-ban reformerként választották a párt elnökévé, amely posztot 1989-ig töltötte be. Igazságügyi miniszter (1968). 1989 elején még támogatta a CSKP-t, nyártól kezdve azonban pártja függetlenedett attól.

Kundera, Milan (1929–) cseh (és francia) író. Már 1950-ben kizárták a CSKP-ból. 1956-ban visszaléphetett, de 1970-ben – az 1968-as reformok támogatása miatt – ismét kizárták. 1975-ben Franciaországba emigrált, 1981-től francia állampolgár. Többször jelölték Nobel-díjra.

Kyncl, Karel (1927–1997) cseh újságíró, rádió- és televízióriporter. 1962–1965 között az USA-ból, 1968-ban Vietnamból és Japánból tudósított. Az év végétől a prágai tévé munkatársa, de kritikái miatt 1969-ben távoznia kellett (a CSKP-ból is kizárták). A Tíz pont aláírásáért húsz hónapra börtönbe zárták. A Charta ’77 aláírója. 1983-ban politikai menedékjogot kapott Angliában, ahol tovább dolgozott.

Lagarde, Paul de (1827–1891) német történész, orientalista. A pángermanizmus, Közép-Európa elnémetesítése és az antiszemitizmus egyik szószólója volt.

Lansing, Robert (1864–1928) amerikai jogász, demokrata politikus. Külügyminiszter (1915–1920). 1917-ben megegyezett Japánnal. 1918 őszén elutasította, hogy a Monarchia a 14 pont alapján kössön fegyverszünetet. A párizsi békekonferencia résztvevője (a Tízek, majd az Ötök Tanácsa tagja).

Laroche, Jules (1872–1961) francia diplomata és író. 1919-ben a békekonferencia területi bizottságának tagja. Varsói (1926–1935), majd brüsszeli (1935–1937) nagykövet.

Laušman, Bohumil (1903–1963) cseh szociáldemokrata politikus. A londoni emigráns Államtanács tagja volt, majd Prágában ipari miniszter (1945–1947), az SZDP elnöke (1947–1948, a kommunistaellenes és az együttműködő szárny kompromisszumos jelöltjeként). Az 1948. februári kommunista puccs után miniszterelnök-helyettes, de júniusban befejezte politikai karrierjét. 1949-ben emigrált, de a csehszlovák állambiztonság 1953-ban Ausztriából elrabolta. Tizenhét év börtönre ítélték, a fogságban halt meg.

Le Rond, Henri Louis Édouard (1864–1949) francia tábornok, diplomata. 1915-ben súlyosan megsérült. 1918-ban a szövetséges főparancsnokságon dolgozott. A békekonferencián a területi bizottság tagja. A felső-sziléziai lengyel–német határvonal egyik megrajzolója volt egy szövetségesközi bizottság vezetőjeként. A második világháború idején Pétain mellett dolgozott.

Lenárt, Jozef (1923–2004) szlovák kommunista politikus. Részt vett a szlovák nemzeti felkelésben. Pártiskolán tanult Moszkvában. Az SZNT elnöke (1962–1963), csehszlovák miniszterelnök (1963–1968), az SZLKP első titkára (1970–1987). A CSKP Elnökség tagja (1962–1968, 1970–1989). Csehszlovákia szétválása után cseh állampolgár lett.

Lenin [Uljanov], Vlagyimir (1870–1924) orosz forradalmár, marxista filozófus. Az orosz SZDP bolsevik szárnyának vezetője, az Iszkra című lap szerkesztője. Az 1905-ös forradalomban is részt vett, utána Svájcban élt. A németek csempészték vissza 1917 tavaszán. A bolsevik puccs fő szervezője, majd a Népbiztosok Tanácsa elnöke (1917–1924).

Lettrich, Jozef (1905–1969) szlovák ügyvéd, demokrata politikus. Az 1943-as karácsonyi egyezmény egyik megkötője, az SZNT alapító tagja, később elnöke (1945–1948). A nemzeti felkelés egyik irányítója volt. 1944-ben részt vett a Demokrata Párt alapításában, a párt elnöke (1945–1948). A CSKP hatalomátvétele után az USA-ba emigrált, a Szabad Csehszlovákia Tanácsa alelnöke lett.

Leygues, Georges (1857–1933) francia politikus. 1894-től számos miniszteri (többek között tengerészeti, belügyi) posztot töltött be; egy ízben francia miniszterelnök és külügyminiszter (1920–1921). Véget vetett elődje, Millerand magyarbarát politikájának, a kisantant támogatója.

List, (Siegmund) Wilhelm (1880–1971) német tábornok. 1898-tól 1942-ig szolgált a hadseregben. Az Anschluss után integrálta az osztrák haderőt a Wehrmachtba. Részt vett Morvaország megszállásában, a lengyel, francia, balkáni hadjáratokban. A kaukázusi offenzíva után Hitler leváltotta. 1948-ban börtönre ítélték, de 1952-ben szabadult.

Lloyd George, David (1863–1945) brit ügyvéd, liberális politikus. Pénzügyminiszter (1908–1915). 1909-es költségvetését a Lordok Háza megvétózta, ami alkotmányos válsághoz és a lordok vétójogának eltörléséhez vezetett (1911). Hadianyag-miniszter (1915–1916), majd miniszterelnök (1916–1922). A párizsi békekonferencia, a Tízek, majd a Négyek Tanácsa egyik vezető személyisége.

Lodgman von Auen, Rudolf (1877–1962) skót származású csehországi német hivatalnok, politikus. 1911-ben lett a Reichsrat képviselője. Harcolt az első világháborúban. 1918-ban a szeparatista Német-Csehország tartomány vezetője, de a cseh katonai fellépés miatt Bécsbe menekült. 1919-ben visszatért, a Német Nemzeti Párt alapítója, 1922-től elnöke. Prágai nemzetgyűlési képviselő (1920–1925). Üdvözölte a müncheni döntést és Hitlert 1938-ban, de nem vett részt a náci politikai életben. 1945 után a kitelepített németek érdekvédelmi szerveinek élén állt az NSZK-ban.

London, Artur (1915–1986) zsidó származású cseh kommunista politikus, diplomata. Részt vett a spanyol polgárháborúban. A mauthauseni koncentrációs tábor rabja volt. Hazatérése után külügyminiszter-helyettes (1949–1951). 1951-ben letartóztatták, a Slánský-perben életfogytiglani börtönre ítélték. Tanúskodott a későbbi mellékperek vádlottjai ellen. 1956-ban szabadult, 1963-ban Franciaországba emigrált.

Löbl, Evžen (Eugen) (1907–1987) zsidó származású szlovák kommunista politikus. Csehszlovák külkereskedelmi miniszterhelyettes (1945–1949). 1949-ben letartóztatták, a Slánský-perben 1952-ben életfogytiglani börtönre ítélték. 1964-ben a Csehszlovák Nemzeti Bank pozsonyi igazgatója lett. Részt vett a gazdasági reform kidolgozásában. 1968-ban emigrált, közgazdász-politológus professzor lett az USA-ban.

Mach, Alexander (1902–1980) szlovák szélsőjobboldali politikus. Fiatalon lett a Szlovák Néppárt tagja, Tuka irányítása alatt. A Slovák szerkesztője, a Rodobrana tagja, majd a Hlinka Gárda egyik alapítója, később vezetője (1939–1944). Szlovák propagandaminiszter, majd belügyminiszter (1940–1945). A náci eszmék és Hitler híve volt. A csehszlovák Nemzeti Bíróság harminc (majd huszonöt) évi börtönre ítélte, 1968-ban szabadult.

Machar, Josef Svatopluk (1864–1942) cseh költő, író, realista párti politikus. Az első világháború előtt bécsi banktisztviselőként dolgozott. 1918–1924 közt a csehszlovák hadsereg főinspektora. Irodalmi munkásságáért Nobel-díjra jelölték.

Machatka, Osvald (1927–1985) cseh történész, hungarológus. Több könyve jelent meg Jugoszláviáról is. 1968-ban Nagy Imrét méltató cikket publikált a Literární listyben, amelyre éles válasz született a Népszabadság hasábjain.

Maglione, Luigi (1877–1944) olasz katolikus főpap, teológus. Apostoli nuncius Svájcban (1920–1926), majd Franciaországban (1926–1935). 1935-től bíboros. XII. Pius pápa államtitkára a Vatikánban (1939–1944).

Majszkij, Ivan (1884–1975) orosz (szovjet) történész, diplomata, kommunista politikus. 1922-től londoni, tokiói, helsinki, majd ismét londoni nagykövet (1932–1943). 1941-ben Sikorskival megegyezve érvénytelenítette a náci–szovjet paktumot. Külügyi népbiztoshelyettes (1943–1945), majd a szovjet akadémia történésze lett. Sztálin halála előtt kémkedés vádjával letartóztatták, 1955-ben szabadult.

Malypetr, Jan (1873–1947) cseh agrárpárti politikus. Csehszlovák belügyminiszter (1922–1925), a nemzetgyűlés képviselőházi házelnöke (1925–1932, 1935–1939), miniszterelnök (1932–1935). Erős kézzel próbált kiutat találni a gazdasági válságból, de antidemokratikus intézkedések egész sorát hozta meg.

Mamatey, Albert (1870–1923) szlovák emigráns politikus. 1893-ban vándorolt ki az USA-ba. A Národné noviny szerkesztője, a Szlovák Liga társalapítója és elnöke. A clevelandi és pittsburghi egyezmény egyik aláírója. Csehszlovákia pittsburghi konzulja.

Marcuse, Herbert (1898–1979) német, majd amerikai filozófus, politikai gondolkodó. 1933-ban emigrált, 1934-ben telepedett le az USA területén. A kapitalizmus és a modern technológia kritikusa, de a szovjet marxizmust is bírálta. Az új baloldal amerikai atyjaként tisztelték.

Margolius, Rudolf (1913–1952) cseh jogász, kommunista politikus. Zsidó származása miatt a nácik a łódźi gettóba zárták, majd Auschwitzban, Dachauban raboskodott. Belépett a CSKP-ba, az iparfejlesztés területén dolgozott. Külkereskedelmi miniszterhelyettes (1949–1952). A Slánský-perben letartóztatták, halálra ítélték.

Marko, Ján (1920–?) szlovák kommunista politikus. 1954–1965 közt a Megbízottak Testülete, 1953–1971 közt az SZNT tagja, illetve alelnöke (1963–1968); a Szövetségi Gyűlés tagja (1969–1990) és alelnöke (1986–1989). Csehszlovák külügyminiszter (1969–1971), a CSKP KB tagja (1954–1958, 1968–1989).

Marshall, George Catlett (1880–1959) amerikai tábornok. Vezérkari főnök (1939–1945), republikánus külügyminiszter (1947–1949), hadügyminiszter (1950–1951). Európa újjáépítési tervéért (Marshall-terv) Nobel-békedíjat kapott (1953).

Masaryk, Jan (1886–1948) cseh diplomata, T. G. Masaryk fia. Beneš munkatársa, pártonkívüli külügyminiszter a londoni emigráns kormányban (1942–1945), majd hazatérve is (1945–1948). Nem lépett fel a CSKP 1948. februári puccsa ellen, de néhány héttel később holtan találták minisztériumi lakása egyik ablaka alatt. A korabeli vizsgálat szerint öngyilkos lett, de feltehető, hogy meggyilkolták.

Masaryk, Tomáš Garrigue (1850–1937) cseh filozófus, szociológus, politikus. 1891-től a Reichsrat tagja, 1900-ban létrehozta a Realista Pártot, melynek vezetője lett. 1914-ben emigrált, és a Monarchia felbomlásáért kampányolt Nyugaton. A Csehszlovák Nemzeti Tanács elnöke (1916–1918), az oroszországi cseh légió szervezője. Köztársasági elnök (1918–1935). A demokrácia elkötelezett híve volt, de alkotmányellenes kamarillát működtetett a prágai várban. Egészségi okokból lemondott.

Maštálka, Jindřich (1866–1926) osztrák-cseh politikus. Az Ifjúcseh Párt osztrákbarát szárnyának tagja volt. A Reichsrat (1897–1918) és a cseh tartományi gyűlés (1901–1913) képviselője. Kramář bebörtönzése után a párt egyik fő vezetője; Kramář szabadulása után lényegében visszavonult a politikai élettől.

Mayr-Harting, Robert (1874–1948) német jogász, egyetemi tanár, keresztényszocialista politikus. A Károly Egyetem német részének rektora (1921–1922). 1919-ben pártja programjának egyik kidolgozója. 1920-tól a prágai nemzetgyűlés szenátora, 1925–1938 között képviselője. Az aktivista fordulat fő támogatója. Csehszlovák igazságügyi miniszter (1926–1929). Elutasította az együttműködést Henleinnel, de a növekvő nyomás hatására 1938 tavaszán rövid időre csatlakozott a Szudétanémet Párt frakciójához. Még ebben az évben visszavonult a politikától. 1945 után nem telepítették ki, Prágában halt meg.

Mečiar, Vladimír (1942–) szlovák jogász, nacionalista politikus. 1970-ben zárták ki a CSKP-ból, 1989-ben a Nyilvánosság az Erőszak Ellen tagja, 1991-től a Demokratikus Szlovákiáért Mozgalom alapítója és elnöke. Szlovák miniszterelnök (1990–1991, 1992–1994, 1994–1998).

Meissner, Alfréd (1870–1950) cseh szociáldemokrata politikus. Részt vett a Habsburg-ellenes ellenállásban, majd az alkotmány és a választójog kidolgozásában. Igazságügyi miniszter a Tusar-kormányban 1920-ban, majd 1929–1934 között. Zsidó származása miatt Terezínbe deportálták. 1945 után fellépett a CSKP törekvései ellen.

Mikloško, František (1947–) szlovák matematikus, kereszténydemokrata politikus. 1983-tól ellenzéki szerepe miatt munkásként dolgozott. Az 1988-as gyertyás tüntetés egyik szervezője. A Nyilvánosság az Erőszak Ellen, majd 1992-től a Kereszténydemokrata Mozgalom tagja. Szlovák parlamenti képviselő (1990–2010), 2004-ben és 2009-ben köztársaságielnök-jelölt.

Millerand, Alexandre (1859–1943) francia szocialista politikus. Miniszterelnök (1920), köztársasági elnök (1920–1924), 1920-ban a békekonferencia legfontosabb résztvevője.

Mlynář [Müller], Zdeněk (1930–1997) cseh jogász, politológus, kommunista politikus. Az ötvenes években Moszkvában tanult jogot (Gorbacsov évfolyamán), majd 1968-ig a Csehszlovák Tudományos Akadémia jogi intézetében dolgozott. A CSKP titkára és az Elnökség tagja (1968), Dubček szűkebb köréhez tartozott. Az akcióprogram társszerzője. Részt vett a moszkvai tárgyalásokon, de 1968 őszén lemondott, a Nemzeti Múzeumban dolgozott. 1970-ben kizárták a pártból. A Charta ’77 aláírója volt, majd Ausztriába emigrált.

Mohorita, Vasil (1952–) cseh kommunista politikus. A cseh Szocialista Ifjúsági Szövetség elnöke és a csehszlovák szövetség alelnöke (1986–1989). 1988-ban a KB, illetve a Titkárság legfiatalabb tagja. 1989 őszén tárgyalt az ellenzéki vezetőkkel. A decemberi pártkongresszuson a CSKP alelnöke, hamarosan első titkára lett. Parlamenti képviselő (1990–1992), később szakított a kommunista párttal.

Molotov [Szkrjabin], Vjacseszlav (1890–1986) szovjet bolsevik politikus. 1921-től Sztálin hű követője. A Népbiztosok Tanácsa elnöke (1930–1941), majd a külügyek vezetője (1939–1949, 1953–1956). Paktumot kötött Ribbentroppal (1939). Ő írta alá a segélynyújtási egyezményeket a népi demokráciákkal. 1957-es puccskísérlete után leváltották miniszterelnök-helyettesi posztjáról, és a KB-ből is kizárták.

Moravec, Emanuel (1893–1945) cseh katonatiszt, kollaboráns politikus. Az első világháborúban a légiókban harcolt, majd hivatásos tiszt lett. A leghatározottabban ellenezte a München utáni kapitulációt, harcolni akart; cikkei élesen támadták a nácikat és Benešt is. Elbocsátották a hadseregtől. Emigrálni akart, de fokozatosan a náci eszmék hívévé vált. A Protektorátus oktatási és népművelési (propaganda) minisztere (1942–1945). A leghírhedtebb árulóként cseh Quislingnek is nevezik. Öngyilkos lett.

Moravec, František (1895–1966) cseh katonai hírszerző tiszt. Az első világháborúban légiós lett, 1919-ben a tanácsköztársaságok ellen is harcolt. 1930-tól katonai hírszerző, e szolgálat vezetője (1937–1939). A náci megszállás előestéjén a legfőbb iratokkal együtt Londonba repült. Az emigráns kormány katonai hírszerzését vezette. Az Anthropoid-akció egyik előkészítője. A háború után hazatért, de 1948-ban emigrált, az amerikai Védelmi Minisztérium tanácsadója lett.

Mussolini, Benito (1883–1945) olasz szocialista újságíró, majd fasiszta politikus. A Nemzeti Fasiszta Párt alapítója (1921). Miniszterelnök-diktátor (1922–1943), külügyminiszter (1922–1929, 1932–1936). 1943-ban megbuktatták. Német segítséggel a „Salói Köztársaság” vezetője (1943–1945). A partizánok kivégezték.

Nagy Imre (1896–1958) magyar kommunista politikus. Moszkvai emigráns. Földművelési miniszter (1944–1945), belügyminiszter (1945–1946). Miniszterelnök (1953–1955). 1955-ben leváltották, kizárták a pártból. Az 1956-os forradalom vezetője, újra miniszterelnök, egyben külügyminiszter (1956. október–november). A második szovjet beavatkozás után letartóztatták, halálra ítélték és kivégezték.

Navrátil, Augustin (1928–2003) cseh asztalos, magángazda, katolikus aktivista. A Charta ’77 aláírója. Katolikus szamizdatokban publikált. 1988-ban ő kezdeményezte azt a katolikus petíciót, amely hatszázezer aláírást kapott országszerte. Bebörtönzés helyett kényszergyógykezeléssel sújtották. A forradalom után keresztény pártok vezetésében vett részt.

Nepraš, Vladimír (1929–2010) cseh szociológus, szerkesztő. A Rudé právo, majd a Reportér című hetilap munkatársa. A Tíz pont című ellenzéki felhívás aláírása miatt 1970-ben bíróság elé állították. A prágai Médiatörténeti és -elméleti Intézetben dolgozott. A Charta ’77 aláírója. Az NSZK-ba emigrált.

Neruda, Jan (Nepomuk) (1834–1891) cseh költő, író, újságíró. Filozófiát tanult, de nem fejezte be a tanulmányait. Eleinte tanárként dolgozott. A cseh hazafiság újjáélesztése volt a fő célja.

Neurath, Konstantin von (1873–1956) német jogász, diplomata. 1903 óta dolgozott külügyi szolgálatban. Római (1921–1930), majd londoni nagykövet (1930–1932). Külügyminiszter (1932–1938), a Cseh–Morva Protektorátus protektora (1939–1943, ténylegesen 1941 őszéig). 1937-ben belépett az NSDAP-ba, de nem vallott valóban náci nézeteket, ezért Hitler leváltotta. A nürnbergi perben tizenöt évre ítélték. 1954-ben szabadult.

Nicolson, Harold (1886–1968) brit diplomata, politikus. 1909–1929 közt állt külügyi szolgálatban, szakértőként részt vett a békekonferencián is. 1930-tól politikai pályára lépett, de magas pozíciókat itt sem töltött be. Íróként, diplomácia- és irodalomtörténészként is ismert.

Nosek, Václav (1892–1955) cseh bányász, kommunista politikus. Szakszervezeti aktivistaként lépett be a CSKP-ba 1929-ben. 1939-ben Angliába emigrált, az emigráns Államtanács tagja, később alelnöke. Csehszlovák belügyminiszter (1945–1953), a CSKP Elnökség tagja (1945–1954). A kitelepítések és a hatalomátvétel egyik kulcsszereplője volt. Munkaügyi miniszter (1953–1955).

Novomeský, Ladislav („Laco”) (1904–1976) szlovák költő, publicista, kommunista politikus. 1925-től a CSKP radikális tagja. 1943-ban az illegális SZLKP egyik alapítója, a karácsonyi egyezmény aláírója. Részt vett a nemzeti felkelésben. Oktatási-népművelési megbízott Pozsonyban (1945–1950), nemzetgyűlési képviselő (1945–1951). Burzsoá nacionalizmus (és szeparatizmus) vádjával 1951-ben letartóztatták, 1954-ben tíz évre ítélték. 1956 elején szabadlábra került, de megfigyelés alatt állt. 1963-ban rehabilitálták, visszavették a pártba és az Írószövetségbe. 1968–1971 közt az SZLKP Elnökségének és az SZNT Elnökségének tagja.

Novotný, Antonín (1904–1975) cseh lakatos, kommunista politikus. A CSKP alapító tagja (1921). 1937-től a párt prágai titkára, 1939-től a hazai ellenállás tagja. 1941-ben letartóztatták, Mauthausenbe került. A párt vezető titkára Prágában (1945–1951), a Titkárság és az Elnökség tagja 1951-től. A CSKP első titkára (1953–1968), köztársasági elnök (1957–1968). Keményvonalas sztálinista és szlovákellenes nacionalista volt.

Nový, Vilém (1904–1987) cseh kommunista politikus. 1939–1945 közt Londonban élt. A Rudé právo főszerkesztője (1946–1949). 1949-ben letartóztatták, 1954-ig börtönben volt. A hatvanas években rehabilitálták. A pártfőiskola rektora (1963–1968). A prágai tavasz idején a konzervatív balszárny tagja, támogatta a megszálló csapatokat. Hamis legendákat terjesztett Jan Palachról.

Okáli, Daniel (1903–1987) szlovák jogász, irodalmár, politikus. Fiatalon is kommunista volt, de Szlovákia autonómiáját is támogatta. 1945-től CSKP-tag. Dél-Szlovákia magyartalanításának egyik fő harcosa volt. Szlovák belügyi megbízott (1948–1951), a katolikus kolostorok felszámolása és a munkatáborok kiépítése terén is aktív volt. Burzsoá nacionalizmus vádjával letartóztatták, 1954-ben tizennyolc évre ítélték, 1960-ban szabadult. A szlovák akadémia munkatársa volt mint irodalomtörténész (1963–1979).

Orwell, George [Blair, Eric Arthur] (1903–1950) angol író. Részt vett a spanyol polgárháborúban. Az 1940-es években a BBC tudósítója. Utópikus regényei sötét színekkel ábrázolják a totális rendszereket.

Osuský, Štefan (1889–1973) szlovák ügyvéd, diplomata, politikus. 1905-ben kizárták minden magyar iskolából. Az USA-ba emigrált, ott tanult jogot. A Szlovák Liga alelnökeként Párizsba küldték, hogy Benešékkel tárgyaljon. Jelen volt az elnyomott nemzetek kongresszusán (Róma, 1918) és a békekonferencián. Párizsi csehszlovák követ (1921–1939). 1939-ben külföldi ellenállást szervezett, majd a londoni kormány tagja lett, de vitái Benešsel távozását okozták 1942-ben. 1945-től az USA-ban professzor, 1948-ban csatlakozott a Szabad Csehszlovákia Tanácsához.

Outrata, Eduard (1898–1958) cseh jogász, közgazdász, politikus. A Zbrojovka fegyvergyár kereskedelmi, majd főigazgatója Brnóban. 1939-ben emigrált. A Nemzeti Bizottság egyik alapítója (Párizs), a londoni kormány, illetve 1942-től az Államtanács tagja. Hazatérve a kormány melletti Gazdasági Tanács vezetője (1945–1949), a Tervbizottság alelnöke (1946–1951). Letartóztatták, 1954-ben tizenkét évre ítélték, két év múlva szabadult.

Pachman, Luděk (1924–2004) cseh, majd német sakknagymester, csehszlovák ellenzéki aktivista. Többszörös csehszlovák bajnok, tizenöt nemzetközi tornát nyert. Kommunista volt, de 1968 után katolikus lett. 1968 végétől többször letartóztatták. A kínzások miatt csaknem meghalt. A Tíz pont kezdeményezője és aláírója. 1972-ben emigrációba kényszerítették, 1976-ban megfosztották állampolgárságától. 1978-ban az NSZK sakkbajnoka lett. 1989 után cseh kereszténydemokrata politikusként ténykedett.

Palach, Jan (1948–1969) cseh egyetemi hallgató. Történelmet és politikai gazdaságtant tanult. A normalizáció elleni tiltakozásul 1969. januárban lángra lobbantotta magát a Vencel téren. Pár nap múlva életét vesztette.

Palacký, František (1798–1876) cseh történész, író, politikus. Több évtizedes munkával írta meg Csehország történetét. 1848-ban ausztroszláv alapokon állva vett részt a forradalomban, s lett a Reichsrat képviselője. Ausztria föderatív átszervezéséért, a cseh nemzet egyenlőségéért harcolt.

Párkányi, Ivan (1896–1996) ruszin jogász, politikus. Budapesten diplomázott. Huszton és Munkácson állami hivatalnok lett. 1921-ben Prágába hívták, ahol a miniszterelnökségen, majd a köztársasági elnöki hivatalban dolgozott. Az autonóm Kárpátalja minisztere, illetve kormányzója (1938. október–november). A náci megszállásig, majd a háború után is a prágai elnöki hivatalban kapott munkát. 1952-ben nyugdíjazták.

Patočka, Jan (1907–1977) cseh filozófus. 1949-ben eltávolították az egyetemi katedráról, ahová 1968–1972 között visszatérhetett. Ellenzékieknek tartott magánszemináriumokat. A Charta ’77 egyik aláírója és első szóvivőinek egyike. Letartóztatása után egy kimerítő vallatás miatt rosszul lett, életét vesztette.

Pavel, Josef [Schuster, František] (1909–1973) cseh kommunista politikus. Moszkvai tanulmányok után részt vett a spanyol polgárháborúban. Harcolt a nyugati fronton. 1945 után a kommunista túlsúly kiépítője az állambiztonságban. 1948. februárban a népi milícia egyik vezetője. Belügyminiszter-helyettes, majd a nemzetbiztonság tábornoka, a határőrség megerősítője. 1951-ben letartóztatták, 1955-ben szabadult. A prágai tavasz idején tért vissza a politikába. Belügyminiszter (1968. április–augusztus), radikális reformerként a teljes belügyi-állambiztonsági rezsim átszervezését kezdte el. Az intervenció után azonnal leváltották. 1970-ben kizárták a pártból.

Pelikán, Jiří (1923–1999) cseh, majd olasz újságíró, politikus. 1939-ben, emigrációban lépett be a CSKP-ba. Öt hónapig náci börtönben volt. 1945 után ifjúsági szervek munkatársa, egyetemi tisztogatásokban is részt vett. 1963–1968 közt a csehszlovák televízió igazgatója, a prágai tavasz idején határozott reformer nézetekkel. Leváltották, Rómában lett kulturális attasé. Megtagadta a hazatérést, 1977-ben olasz állampolgár lett. Olasz európai parlamenti képviselő (1979–1989). Rövid ideig Havel elnöki tanácsadója volt.

Petschek, Julius (1856–1932) és Ignaz (1857–1934) csehországi zsidó származású nagytőkés testvérpár; Julius vállalkozó és bankár, Ignaz nagyiparos, bányatulajdonos volt. Az első köztársaság egyik leggazdagabb családjának tagjai.

Píka, Heliodor (1897–1949) cseh tábornok. A franciaországi cseh légióban harcolt, majd francia katonai akadémiát végzett. Csehszlovák katonai attasé Romániában és Törökországban. 1941-ben a londoni kormány katonai megbízottja lett a Szovjetunióban, ahol a szovjet nyomás ellenére hű maradt a londoni vezetéshez. 1945-ben a vezérkari főnök helyettese lett. 1948-ban letartóztatták, kémkedési és hazaárulási vádakkal halálra ítélték, kivégezték.

Piller, Jan (1922–1995) cseh munkás, kommunista politikus. Pártfőiskolát végzett, majd gazdasági területen dolgozott. Miniszterelnök-helyettes (1962–1965). Novotný emberének számított. A CSKP Elnökség tagja (1968–1971). A koncepciós perek rehabilitálásával foglalkozó újabb bizottság elnöke (1968–1970). A párt konzervatív szárnyához tartozott, de a VSZ inváziója után eleinte elítélte az intervenciót. A szakszervezetek országos vezetője (1970–1971).

Pius, XII. [Pacelli, Eugenio] (1876–1958) olasz főpap. 1917-től püspök, az első világháborúban sikertelen békeközvetítést hajt végre. Pápai nuncius Németországban (1917–1929). Bíboros (1929), vatikáni államtitkár (1930–1939), római pápa (1939–1958).

Plocek, Evžen (1929–1969) cseh munkás. Szakszervezeti vezető Jihlavában. Részt vett az 1968-as rendkívüli CSKP-kongresszuson. Palach példáját követve városa főterén lángra lobbantotta magát (1969. április).

Plojhar, Josef (1902–1981) német származású cseh katolikus pap, társutas néppárti politikus. 1925-ben szentelték fel. A háború alatt náci táborokban raboskodott. Jóval 1948 előtt a CSKP titkos tagja volt, utána pedig nyíltan kollaborált velük. Beran érsek ezért felfüggesztette és kiátkozta. A Csehszlovák Néppárt alelnöke (1948–1951), majd elnöke (1951–1968). Egészségügyi miniszter (1948–1968), az abortuszt engedélyező törvény egyik kidolgozója. 1968-ban leváltották, de haláláig képviselő maradt.

Podgornij, Nyikolaj (ukránul: Pidgornij, Mikola) (1903–1983) ukrán mérnök, szovjet kommunista politikus. Az Ukrán KP első titkára (1957–1963), az SZKP PB tagja (1960–1977), a Legfelsőbb Tanács elnöke (szovjet államfő, 1965–1977). Sokáig Hruscsov utódjának, majd Brezsnyev után a párt második emberének tartották.

Poljanszkij, Dmitrij (1917–2001) szovjet-orosz kommunista politikus. A Szovjetunió Minisztertanácsa elnöke (1958–1962), majd első elnökhelyettese (1965–1973), az SZKP PB tagja (1960–1976).

Ponomarjov, Borisz (1905–1995) orosz (szovjet) kommunista politikus, történész. Az SZKP KB osztályvezetője (1955–1957 közt a többi kommunista párttal ápolt kapcsolatok osztályán, majd 1986-ig a nemzetközi osztályon). Az SZKP Titkárság tagja (1961–1985). 1960-ban megírta az SZKP történetét.

Pražák, Albert (1880–1956) cseh filológus, irodalomtörténész-professzor. 1914-ig gimnáziumi tanár, a háborúban a szerb és az orosz fronton harcolt. 1921-től a Pozsonyi, majd a Prágai Egyetemen oktatott. 1945-ben a prágai felkelés egyik vezetője, a Cseh Nemzeti Tanács elnöke. Politikai pályája véget is ért, ám 1949-ben eltávolították az egyetemről.

Prchala, Lev (1892–1963) cseh tábornok, politikus. Hadifogságból állt át a cseh légióba 1917-ben. Francia hadiakadémiát végzett. Ellenezte a kapitulációt München után, de nem tudta meggyőzni Benešt. Kárpátalja katonai parancsnoka lett, 1939-ben Lengyel-, majd Franciaországba távozott. 1940-ben Angliába kényszerült, de szemben állt Benešsel. 1945 után sem tért haza, együttműködött egyes szudétanémet szervezetekkel.

Preiss, Jaroslav (1870–1946) cseh jogász, bankár, közgazdász, politikus. Ifjúcseh képviselőként az első világháború idején börtönbe zárták. 1918–1919-ben a prágai nemzetgyűlés képviselője is a nemzeti demokraták közt. Az első köztársaság egyik legbefolyásosabb embere, a Živnostenská Banka elnöke. A nácikkal nem működött együtt, 1945-ben mégis internálták. Szabadulása után három nappal meghalt.

Rajk László (1909–1949) magyar építőmunkás, kommunista politikus. Részt vett a spanyol polgárháborúban. 1941-ben pártutasításra hazatért, többször letartóztatták. Belügyminiszter (1946–1948), külügyminiszter (1948–1949). 1949. májusban letartóztatták, koholt vádak alapján kivégezték. 1955-ben rehabilitálták.

Rašín, Alois (1867–1923) cseh jogász, közgazdász, politikus. 1894-ben két évre ítélték radikális cseh fiatalokkal. 1911-től ifjúcseh Reichsrat-képviselő. 1915-ben hazaárulásért halálra ítélték, 1917-ben kegyelmet kapott. Az 1918-as prágai forradalom egyik vezetője. Csehszlovákia első pénzügyminisztere (1918–1919). A pětkában ő képviselte a nemzeti demokratákat. 1922–1923-ban ismét pénzügyminiszter. Deflációs lépései erős tiltakozást váltottak ki. Merénylet áldozata lett.

Rašín, Ladislav (1900–1945) cseh jogász, nemzeti demokrata politikus. Alois Rašín fia. Ügyvédként dolgozott. 1935-től nemzetgyűlési képviselő lett a Nemzeti Egyesülés színeiben. 1938-ban a kapituláció egyik leghatározottabb ellenzője volt a köztársaság védelmi bizottsága tagjaként. 1939-től a Politikai Központ ellenállási mozgalom tagja. A Gestapo letartóztatta. Halálra, majd tizenöt évre ítélték. Börtönkórházban halt meg.

Rathenau, Walter (1867–1922) német gyáros. Az első világháborúban a hadianyag-ellátás irányítója, a jóvátételi tárgyalások résztvevője. Külügyminiszter (1922). Teljesítési politikája miatt nacionalisták gyilkolták meg.

Reicin, Bedřich [Reinzinger, Friedrich] (1911–1952) zsidó származású cseh katonatiszt, kommunista politikus. 1939-ben letartóztatták a nácik, szabadulása után a Szovjetunióba menekült. Propagandatiszt lett a szovjetunióbeli cseh egységeknél. A háború után nácikat vallatott, a hadsereg szovjetizálásának egyik felelőse. A védelmi miniszter helyettese (1948–1951), a hadseregen belüli tisztogatás egyik vezetője. A Slánský-perben halálra ítélték, kivégezték.

Ribbentrop, Joachim von (1893–1946) német náci diplomata, politikus. 1935-ben a német–brit flottaegyezmény, 1936-ban az antikomintern paktum aláírója. Londoni nagykövet (1936–1938), külügyminiszter (1938–1945). A Molotov–Ribbentrop-paktum (1939), a háromhatalmi egyezmény (1940) aláírója. A nürnbergi perben halálra ítélték, és kivégezték.

Rigo, Emil (1926–) szlovák kommunista politikus. Pártfőiskolát végzett, az eperjesi kerületi pártbizottság másodtitkára (1954–1960), majd ott járási titkár. A kassai vasmű üzemi párttitkára (1961–1968). A CSKP Elnökség tagja (1968. január–augusztus). 1968-ban konzervatív nézeteket vallott, együttműködött a megszállókkal. A Szövetségi Gyűlés tagja (1971–1989).

Ripka, Hubert (1895–1958) cseh újságíró, nemzeti szocialista politikus. Diplomáciai tudósító egy napilapnál, Beneš elnöki tanácsadója. Szembe akart szállni a müncheni egyezménnyel, emigrált. A londoni emigráns kormány külügyi államtitkára. 1945-től külkereskedelmi miniszter. 1948-ban a lemondott miniszterek közé tartozott, majd ismét emigrált. A Szabad Csehszlovákia Tanácsa tagja.

Roudnický, Alois (1877–1939) cseh katolikus pap, néppárti politikus. 1920–1935 között képviselő, majd szenátor. A képviselőház alelnöke 1929 decemberétől. 1938-ban csatlakozott a Nemzeti Egység Pártjához.

Runciman, Walter [1937-től Viscount] (1870–1949) angol liberális politikus. Oktatási (1908–1911), mezőgazdasági (1911–1914), kereskedelmi miniszter (1914–1916, 1931–1937). A müncheni válság előtt a brit kormány által Csehszlovákiába küldött megbízott; eleinte a Szudéta-vidék autonómiáját szerette volna elérni. A Királyi Államtanács elnöke (Lord President of the Council, 1938–1939).

Rys-Rozsévač, Jan [Rozsévač, Josef] (1901–1946) cseh újságíró, fasiszta politikus. A Vlajka-mozgalom egyik funkcionáriusa. Jan Rys álnéven antiszemita pamfleteket írt. 1939 elejéig börtönben ült. Kollaborált a náci megszállókkal, de a Vlajka 1942-es betiltása után internálták. A háború után halálra ítélték, kivégezték.

Sacher, Richard (1942–2014) cseh jogász, néppárti politikus. 1969-ben lépett be a Néppártba, amelynek reformszárnyához tartozott a nyolcvanas években. Kapcsolatban állt az ellenzékkel is. 1987-ben kísérletet tett az akkori pártvezetés leváltására. A forradalom után tárca nélküli, majd belügyminiszter (1989–1990). Feloszlatta az állambiztonságot, de botrányt kavart, hogy annak munkatársai végkielégítéssel távoztak.

Šalda, František Xaver (1867–1937) cseh irodalomkritikus, újságíró, író. 1919-től a neolatin nyelvek irodalmának professzora a Károly Egyetemen. Számos folyóiratban publikált, később saját folyóiratokat is alapított.

Salvago Raggi, Giuseppe (1866–1946) olasz diplomata, politikus, író. Pekingi követ a bokszerlázadás idején. Kairói főkonzul, majd eritreai kormányzó (1913–1915). Párizsi nagykövet (1916–1917), majd királyi szenátor. A párizsi békekonferencia területi bizottságának tagja.

Šámal, Přemysl (1867–1941) cseh jogász, politikus. A realista párt vezetője lett 1914-ben. A Maffia nevű titkos szervezet egyik vezetője. 1918 őszén a genfi tárgyalások tagja. Prága polgármestere (1918–1919), majd a köztársasági elnöki hivatal (kancellária) befolyásos vezetője (1919–1938). A náciellenes Politikai Központ tagja, de 1940-ben a Gestapo letartóztatta. A börtönben meghalt.

Seifert, Jaroslav (1901–1986) cseh író, költő, újságíró. Már 1929-ben kizárták a CSKP-ból, ekkor az SZDP-be lépett be. 1949-től felhagyott az újságírással, csak irodalmi munkássága volt. A Csehszlovák Írószövetség elnöke (1968–1970). Nyugdíjazták. A Charta ’77 aláírója, szamizdatokba írt. 1984-ben irodalmi Nobel-díjas. Temetése antikommunista megmozdulás lehetett volna, ezért az állambiztonság szigorúan felügyelte.

Šejna, Jan (1927–1997) cseh tábornok és kommunista politikus. Mezőgazdasági munkásból lett politikai tiszt, majd a hadsereg legfiatalabb tábornoka. Nemzetgyűlési képviselő (1954–1968). 1953-ban élesen bírálta Čepičkát. 1956-ban fogadta bizalmába Novotný, egyúttal az új védelmi miniszter titkárságának vezetője lett. 1964-től a CSKP nemzetvédelmi bizottságának vezetője. 1968-ban lucernamaggal való illegális kereskedelemmel vádolták meg, letartóztatása elől Nyugatra menekült, az USA-ban menedékjogot kapott (miután cserébe katonai titkokat adott át). 1976-ig a CIA-nak dolgozott.

Seleszt, Pjotr (ukránul: Petro) (1908–1996) ukrán kommunista politikus. 1954-től a kijevi pártbizottság másod-, majd 1957–1962 között első titkára. Az Ukrán KP első titkára (1963–1972), az SZKP PB tagja (1964–1973), a szovjet Minisztertanács elnökhelyettese (1972–1973). Brezsnyev nyugdíjba kényszerítette.

Seljepin, Alekszandr (1918–1994) orosz kommunista politikus. A Komszomol (az SZKP ifjúsági szerve) első titkára (1952–1958), a KGB elnöke (1958–1961). A Hruscsov elleni puccs egyik fő szervezője. Az SZKP PB tagja (1964–1975), szovjet miniszterelnök-helyettes (1972–1973) és a szakszervezetek vezére (1964–1975).

Seton-Watson, Robert William (1879–1951) brit (skót) történész, politikai aktivista. 1906-ban, Magyarországon járva, a magyar politikai elit ellenfelévé, a szlávok barátjává vált. 1916-ban létrehozott New Europe című lapja a cseh és délszláv emigrációt támogató szócső lett. Nézetei hatottak a békekonferenciára. 1922-ben a londoni School of Slavonic Studies egyik alapítója. Az appeasement (megbékítés) éles ellenzője volt 1938-ban.

Sevardnadze, Eduard (1928–2014) grúz diplomata, szovjet kommunista politikus. A Grúz KP első titkára (1972–1985), antikorrupciós kampánya miatt figyelt fel rá Gorbacsov. Szovjet külügyminiszter (1985–1991). Grúzia köztársasági elnöke (1995–2003). A grúz „rózsás forradalom” buktatta meg.

Seymour, Charles (1885–1963) amerikai történész. 1911-ben doktorált. Az USA békedelegátusa, az osztrák–magyar ügyek szakértője 1919-ben Párizsban, a területi bizottság tagja. A Yale Egyetem rektora (1937–1951).

Šik, Ota (1919–2004) cseh közgazdász, kommunista politikus. 1939-ben az ellenállás tagja lett, de 1940-ben a nácik Mauthausenbe hurcolták (ahol Novotnýval együtt raboskodott). 1961-től az Akadémia Közgazdasági Intézetének igazgatója, 1964-től egy párt- és állami bizottság élén állva jelentős gazdasági reform kidolgozását irányította. Miniszterelnök-helyettes és néhány napra a CSKP Elnökség tagja (1968). Az intervenció idején külföldön volt, nem tért haza. Svájcban élt és oktatott, de a rendszerváltás utáni gazdasági vitákban részt vett.

Šilhán, Věněk (1927–2009) cseh közgazdász, kommunista, majd ellenzéki politikus. 1968-ban a rendkívüli XIV. kongresszus a letartóztatott Dubček helyett ideiglenesen a párt első titkárává választotta, tíz napig maradt az Elnökség tagja. A Charta ’77 aláírója. 1989-ben a Polgári Fórum egyik alapítója, parlamenti képviselő (1989–1992).

Šimon, Bohumil (1920–2003) cseh közgazdász, kommunista politikus. 1951-től a pártapparátus munkatársa, 1963-tól a CSKP Gazdasági Bizottsága titkára, majd a párt gazdasági osztályvezetője (1965–1968). A CSKP KB tagja (1966–1969), elnökségi tag (1968–1969). Az akcióprogram egyik szerzője és a Cseh KP megalapításának előkészítője 1968-ban. A reformer szárny tagja. Részt vett a moszkvai tárgyalásokon. 1969-ben kizárták a vezetésből, majd a pártból. A Charta ’77 aláírója. Műemlékvédőként dolgozott 1984-ig.

Simone, André [Katz, Otto] (1895–1952) osztrák-német, illetve cseh író, kommunista politikus, szovjet kém. Részt vett a német forradalmakban, belépett a Német KP-ba. Moszkvában Komintern-funkcionárius és szovjet ügynök lett. 1933-ban Franciaországba ment, felvette a Simone nevet. Információkat adott és szerzett a spanyol polgárháborúról, majd az USA-ba és Mexikóba ment. Számos ember likvidálásában vett részt (a gyanú szerint közéjük tartozott Trockij és Jan Masaryk is). 1946-ban tért „haza” Csehszlovákiába. A Rudé právo külügyi szerkesztőségének tagja lett. Zsidó származása, nyugatos múltja és Noel Fielddel való kapcsolata miatt ideális vádlott lett belőle. A Slánský-perben kivégezték.

Sinatra, Frank (1915–1998) amerikai énekes, színész, producer. A világ egyik legnépszerűbb előadója a lemezeladások szerint. Eleinte a Demokrata, később a Republikánus Párt támogatója volt.

Široký, Viliam (1902–1971) szlovák kommunista politikus. 1938-ban emigrált, de 1941-ben hazatért, bebörtönözték. Csehszlovák miniszterelnök-helyettes (1945–1953), külügyminiszter (1950–1953), miniszterelnök (1953–1963). Az SZLKP elnöke (1945–1953), a CSKP PB tagja (1945–1963). A dogmatikus-centralista irányzat képviselője.

Siwiec, Ryszard (1909–1968) lengyel hivatalnok. Filozófiát tanult az egyetemen. Harcolt a Honi Hadseregben. 1968 szeptemberében egy varsói stadionban lángra lobbantotta magát. Ő volt az első, aki a Csehszlovákia elleni intervenció miatt tiltakozva önkéntes tűzhalált halt.

Slánský, Richard (1904–1970) cseh diplomata, Rudolf Slánský öccse. A második világháború alatt Londonban élt, majd Iránban és Lengyelországban volt diplomata. Bátyja ügyének egyik mellékperében elítélték.

Slánský, Rudolf (1901–1952) zsidó származású cseh kommunista politikus. 1921-ben lépett be a pártba, 1935-ben nemzetgyűlési képviselő lett. 1939-ben Moszkvába emigrált, a csehszlovák rádióban dolgozott. 1944-ben repülőgéppel Szlovákiába vitték, Moszkva küldötte volt a nemzeti felkelés idején. A CSKP Elnökség tagja és a párt főtitkára (1945–1951, akkoriban a párt második embere). A kommunista terror egyik fő szervezője. Cionista, államellenes összeesküvő központ vezetésének a vádjával halálra ítélték, és kivégezték.

Slavíček, Jan (1875–1959) cseh politikus. 1911-től Reichsrat-képviselő. 1918–1935 között a Csehszlovák (később újra: Nemzeti) Szocialista Párt, majd 1939-ig a kisiparosok pártjának képviselője a prágai parlamentben.

Šling, Otto (1912–1952) zsidó származású cseh kommunista politikus. Orvosi egyetemre járt, részt vett a spanyol polgárháborúban. A világháború idején Londonban élt. A CSKP kerületi titkára (1945–1949), majd vezető titkára Brnóban. 1950-ben letartóztatták, a Slánský-perben halálra ítélték.

Šmeral, Bohumír (1880–1941) cseh szociáldemokrata, majd kommunista politikus. 1911-től a Reichsrat képviselője, a cseh SZDP elnöke (1916–1917). Ausztromarxista volt, a háború alatt is lojális a Monarchiához. 1921-ben a CSKP alapítója és első vezetője (1921–1922). Nemzetgyűlési képviselő (1920–1929), szenátor (1935–1938). Moszkvába emigrált, és ott halt meg.

Šmidke, Karol (1897–1952) szlovák kommunista politikus. 1935–1938 (majd 1945–1952) között nemzetgyűlési képviselő. 1939-ben a Szovjetunióba emigrált. 1943-ban a karácsonyi egyezmény egyik aláírója, a szlovák nemzeti felkelés egyik politikai vezetője 1944-ben. 1945 tavaszán egy hónapig a CSKP Elnökség tagja. A Megbízottak Testülete elnöke (1945–1946), az SZNT társelnöke (1944–1945), alelnöke (1946–1948), majd elnöke (1948–1950). Az SZLKP alelnöke (1945–1950). 1950-től burzsoá nacionalizmussal vádolták, fokozatosan eltávolították. Hivatalosan autóbalesetben halt meg, furcsa körülmények között.

Smrkovský, Josef (1911–1974) cseh pék, agrárszakember, kommunista politikus. 1933-ban lépett be a CSKP-ba. Politikai iskolába járt a Szovjetunióban. A náciellenes ellenállás tagja. Részt vett a prágai 1945. májusi felkelésben. A Nemzeti Földalap elnöke (1945–1948). 1948-ban a népi milícia egyik parancsnoka, a puccs résztvevője. Az agrárminiszter helyettese (1949–1951). 1951-ben letartóztatták, a közgazdászperben elítélték. 1955-ben szabadult. Téeszelnök 1963-ig, majd újra miniszter. A CSKP Elnökség tagja (1945, 1946–1951, 1968–1969). A nemzetgyűlés házelnöke (1968), támogatta a reformokat. A moszkvai jegyzőkönyv egyik aláírója. Kizárták a pártból.

Sonnino, Sidney Giorgio (1847–1922) olasz liberális politikus. Miniszterelnök (1906, 1909–1910), külügyminiszter (1914–1919). Az 1919-es békekonferencián a Tízek, illetve az Ötök Tanácsa tagja.

Soukup, František (1871–1940) cseh jogász, újságíró, szociáldemokrata politikus. 1907-től a Reichsrat képviselője. Az 1918-as fordulat öt prágai vezetőjének egyike. Képviselő 1920-ig, majd szenátor 1939-ig. Csehszlovákia első igazságügyi minisztere (1918–1919), a szenátus házelnöke (1929–1939). A nácik börtönbe zárták, Hácha közbenjárására azonban szabadon bocsátották.

Šoupal, Josef (1903–1959) cseh kommunista munkás. A kapitalizmus fanatikus ellenségeként 1923-ban halálosan megsebesítette Alois Rašín pénzügyminisztert. Tizennyolc évre ítélték, de csak 1943-ban szabadult. A háború után kommunista funkcionárius lett.

Špaček, Josef (1927–2004) cseh kommunista politikus. A brnói kerületi pártbizottság titkára, majd első titkára. 1968-ban a reformer szárny tagja. Novotný bukásakor került be a CSKP KB-ba, az Elnökség és a Titkárság tagja is (1968–1969). A szovjetek letartóztatták, Moszkvába hurcolták. 1970-ben kizárták a pártból. 1989-ben az Obroda, majd a Polgári Fórum tagja, nemzetgyűlési képviselő lett.

Spina, Franz (1868–1938) német publicista, gazdapárti politikus. Német–latin–görög szakos tanárként végzett, néhány évi tanítás után a Károly Egyetem német részének lektora, szlavista kultúrtörténész lett. 1920-tól nemzetgyűlési képviselő Prágában. Csehszlovák közmunkaügyi (1926–1929), egészségügyi (1929–1935), majd tárca nélküli (1935–1938) miniszter. Ellenezte pártja közeledését a Szudétanémet Párthoz.

Šrámek, Jan (1870–1956) cseh katolikus pap, teológus, néppárti politikus. 1906-tól a morva tartományi gyűlés, 1907–1911 közt a Reichsrat képviselője. 1918. október 28-án a prágai hatalomátvétel egyik alakja. A Csehszlovák Néppárt elnöke, pártja képviselője a pětkában. Számos miniszteri tárcát vezetett 1921-től Münchenig (például egyesítési miniszter, 1929–1938). Emigrált, a londoni kormány miniszterelnöke (1940–1945), hazatérve miniszterelnök-helyettes (1945–1948). 1948. februárban lemondott, de nem sikerült emigrálnia. Internálták.

Šrobár, Vavro (1867–1950) szlovák orvos, agrárpárti politikus. Pánszláv agitáció miatt minden magyar iskolából kizárták. Prágában diplomázott, s lett Masaryk és a csehszlovákizmus híve. A Hlas című folyóirat egyik alapítója, később szerkesztője. 1918-ban egyike a prágai forradalom vezetőinek. Szlovákia-ügyi (1918–1920), egyesítési (1920), oktatási miniszter (1921–1922), majd szenátor (1925–1935). A háború után újra képviselő (1945–1950), pénzügyminiszter (1945–1946). 1946-ban saját pártot alapított (Szabadságpárt). A kommunista puccs után Csehszlovákia utolsó egyesítési minisztere (1948–1950).

Staněk, František (1867–1936) cseh agrárpárti politikus. A Reichsrat (1904–1918), s egyidejűleg a cseh, majd a morva tartományi gyűlés tagja. 1916–1918 közt az osztrákbarát Cseh Szövetség tagja, de 1917-től közeledett az ellenálláshoz. Haláláig nemzetgyűlési képviselő, 1921-ig több miniszteri posztot is betöltött, képviselőházi elnök (1932–1935).

Štefánik, Milan Rastislav (1880–1919) szlovák és francia csillagász, tábornok, politikus. Prágában járt egyetemre (a filozófiatanára Masaryk volt). 1904-ben emigrált, Franciaországban csillagász és meteorológus lett, világ körüli utat tett, és csillagvizsgálókat létesített. 1912-ben francia állampolgárságot kapott. 1914-ben beállt a francia légierőhöz, 1915-ben megsérült. 1916-tól a párizsi Csehszlovák Nemzeti Tanács tagja, kinevezett csehszlovák hadügyminiszter. A csehszlovák légiók megszervezője több fronton. Csehszlovákia első hadügyminisztere (1918–1919). Olaszországból hazatérő repülőgépével gyanús balesetet szenvedett.

Štoll, Ladislav (1902–1981) cseh kommunista politikus, irodalomkritikus. A harmincas években egy ideig a Szovjetunióban élt. 1948 után a sztálinista irodalmi és művészeti élet fő formálója. A Csehszlovák Tudományos Akadémia egyik alapítója 1952-ben. Oktatási (1953–1954), majd kulturális miniszter (1954–1960). A pártfőiskola rektora (1956–1961), majd az Akadémia Irodalmi Intézetének vezetője. 1968-ban szovjetbarát, reformellenes irányt követett.

Stříbrný, Jiří [Ferdinand] (1880–1955) cseh újságíró, politikus. A Nemzeti Szocialista Párt alapító tagja (1897), a párt lapjainak szerkesztője. 1911-től a Reichsrat képviselője. Osztrákellenessége miatt 1914-ben behívták a hadseregbe. 1917-ben leszerelt, az ellenállás (Maffia) tagja. 1918. október 28-án a hatalmat Prágában átvevő csoport tagja. Postaügyi, majd 1925-ig többször vasúti miniszter, honvédelmi miniszter (1925–1926). A pětka tagja. 1926-ban kizárták pártjából. Radikális Párt, majd Nemzeti Liga néven fasiszta pártot alapított. 1934-ben ez csatlakozott a Nemzeti Egyesüléshez. München után élesen támadta Benešt. 1939 után visszavonult, 1945 után mégis életfogytiglani fegyházra ítélték.

Štrougal, Lubomír (1924–) cseh jogász, kommunista politikus. KB-tag 1958–1989 közt, az Elnökség tagja (1968–1988). Mezőgazdasági (1959–1961), majd belügyminiszter (1961–1965). Miniszterelnök-helyettes (1968–1970), majd miniszterelnök (1970–1988). 1968-ban nem volt hajlandó belépni Indra árulónak tekintett kormányába. Később mégis a normalizáció egyik vezetője lett. A nyolcvanas években reformer lett, Jakešsel folyó vitái miatt mondott le.

Šváb, Karel (1904–1952) cseh kommunista politikus. Németországban dolgozott. 1939–1945 közt a sachsenhauseni tábor foglya. 1945-től a CSKP KB osztályvezetője. 1948 után lépett belügyi szolgálatba. Nemzetbiztonsági miniszterhelyettes (1950–1951). A Slánský-per egyik nem zsidó származású vádlottja. Kivégezték.

Švehla, Antonín (1873–1933) cseh földműves, agrárpárti politikus. 1908-tól a cseh tartományi gyűlés, 1917-től a Maffia ellenálló mozgalom tagja. 1918. októberben a prágai hatalomátvétel egyik vezető személye. Az Agrárpárt elnöke (1909–1933), a pětka tagja. Belügyminiszter (1918–1920), majd miniszterelnök (1922–1926, 1926–1929). A kompromisszumok mestere és a két háború közti Csehszlovákia legtehetségesebb vezetője volt.

Šverma, Jan (1901–1944) cseh újságíró, kommunista politikus. 1921-től a CSKP tagja, Gottwald közeli munkatársa. 1929-től a CSKP Elnökség tagja, a Rudé právo főszerkesztője (1936–1938). Moszkvába emigrált. 1944-ben repülőgéppel vitték Szlovákiába, ahol csatlakozott a partizánokhoz. A tüdőbeteg Šverma egy hóviharban, kimerültség miatt halt meg.

Švermová [Švábová], Marie (1902–1992) cseh kommunista politikus. Karel Šváb nővére, Jan Šverma felesége. 1921-től CSKP-funkcionárius. A húszas években Moszkvában tanult. 1929-től KB-tag. A háború idején újra Moszkvában élt. 1945-től PB-tag, nemzetgyűlési képviselő. 1951-ben letartóztatták, és a kerületi párttitkárok perében 1954-ben életfogytiglani börtönre ítélték. (Férje halála után viszonya volt Otto Šlinggel.) 1956-ban szabadult. A normalizáció idején is üldözték. A Charta ’77 aláírója.

Švestka, Oldřich (1922–1983) cseh munkás, újságíró, kommunista politikus. 1945 után járási funkcionárius, a Rudé právo szerkesztője, majd főszerkesztője (1958–1968, 1975–1983). Az Újságíró-szövetség KB-tagja (1959–1967). 1968-ban a dogmatikus tábor tagja, a szovjeteket behívó levél egyik szerzője. A Titkárság tagja (1970–1983).

Svoboda, Karel (1912–1982) cseh katona. Apja szikvízüzemében dolgozott. 1939-ben emigrált, belépett a Francia Idegenlégióba. Kiválasztották az Anthropoid-hadművelet tagjává, de sérülése miatt Jan Kubiš lépett a helyére. Rádiós lett, 1944-ben ejtőernyővel vetették harcba. Fogságba esett. 1945–1948 közt hivatalnok a külügyminisztériumban, elbocsátották. Be akarták szervezni az ellenállásba, de sikertelenül; haláláig megfigyelte az állambiztonság.

Svoboda, Ludvík (1895–1977) cseh tábornok, kommunista politikus. A csehszlovák légió tagjaként részt vett a zborovi csatában és a szibériai harcokban. Katonai akadémián tanított. 1939-ben emigrált, Lengyelországban harcolt, szovjet fogságba esett, majd csehszlovák egységeket szervezett a Vörös Hadsereg vezetése alatt. Harcolt Ukrajnában és a Dukla-hágónál. Névleg pártonkívüli honvédelmi miniszter (1945–1950). 1952-ben néhány hétre őrizetbe vették. Egy téesz elnöke lett, megtartotta képviselői mandátumát is. 1968-ban köztársasági elnökké választották. Támogatta a reformokat, jelentős szerepe volt Dubčekék szovjetek általi szabadon bocsátásában. A pártelnökség tagja (1968–1976), államfőként 1975-ben nyugdíjazták.

Švorcová, Jiřina (1928–2011) cseh színésznő, kommunista politikus. A normalizáció idején a kulturális élet egyik vezető alakja. 1976-tól a CSKP KB tagja. A Cseh Színészek Szövetsége elnöke 1990-ig. Az Anti-Charta felolvasója 1977-ben. A bársonyos forradalom után is kommunista maradt.

Sychrava, Lev (1887–1958) cseh jogász, újságíró, politikus. Benešsel együtt tanult jogot Prágában. 1914-ben Svájcba emigrált, Monarchia elleni propagandát folytatott. 1916-ban Párizsba költözött, Masaryk megbízására diplomáciai küldetéseket végzett. Csehszlovákia párizsi követe lett, majd szerkesztő. A második világháború alatt a buchenwaldi tábor rabja. 1945 után emberi jogi szervezetek tagja. 1948-ban emigrált.

Syrový, Jan (1888–1970) cseh tábornok, politikus. Még 1914 előtt Oroszországba ment, ott önként csatlakozott a cári hadsereghez, majd a csehszlovák légiókhoz. Fél szemére megvakult a zborovi csatában. Szibérián át tért haza. Vezérkari főnök 1925-től, majd a hadsereg főfelügyelője 1933-tól. Védelmi miniszter (1926, 1938–1939), miniszterelnök (1938. szeptember–december). Visszavonult a politikai élettől, ám 1945-ben húsz évre ítélték hazaárulásért. 1960-ban szabadult.

Sztálin [Dzsugasvili], Joszif (1879–1953) grúz származású szovjet-orosz kommunista politikus. A bolsevik párt KB tagja 1912-től, főtitkára (1922–1953). Nemzetiségi népbiztos (1917–1923). 1927-re teljes hatalmat, 1934-től személyi kultuszt épített ki. A Népbiztosok Tanácsa, majd a Minisztertanács elnöke (1941–1953), hadügyi népbiztos (1941–1947). 1945-ben generalisszimuszi címet kapott.

Szuszlov, Mihail (1902–1982) orosz közgazdász, kommunista politikus. Számos pártfunkciót töltött be, főleg ideológiai területen. 1956-ban az SZKP egyik küldöttje a magyar forradalom után. Hruscsov ellenzékének egyik vezére, részt vett a puccsban is. Az SZKP másodtitkára (1965–1982), nem tört Brezsnyev posztjára, de keményvonalas nézeteket vallott.

Taussigová [Janovská], Jarmila (1914–2011) cseh kommunista politikus. 1947-től a CSKP Titkárság tagja. 1951-ben letartóztatták, huszonöt évre ítélték. 1960-ban kapott amnesztiát. Gyermekkönyvek szerzője lett.

Teleki Pál (1879–1941) magyar gróf, földrajztudós, politikus. A béke-előkészítés vezetője (1919–1920), külügyminiszter (1920, 1920–1921, 1940–1941), miniszterelnök (1920–1921, 1939–1941). Öngyilkos lett.

Tesař, Jan (1933–) cseh történész, esszéista, ellenzéki politikus. A Hadtörténeti Intézet munkatársa. 1966-ban pár évre belépett a CSKP-ba. 1969-ben kilépett. A Tíz pont aláírásáért letartóztatták, majd 1971-ben és 1976-ban is börtönbe került. A Charta ’77 aláírója. 1980-ban Nyugatra emigrált.

Tiso, Jozef (1887–1947) szlovák katolikus pap, néppárti politikus. 1910-ben szentelték pappá. 1918-tól politizált, 1925-től képviselő, majd csehszlovák egészségügyi miniszter (1927–1929). Hlinka halála (1938) után a Szlovák Néppárt vezetője. Szlovák miniszterelnök (1938–1939), köztársasági elnök (1939–1945). Klerikofasiszta rendszert épített ki egy német bábállam élén. 1947-ben halálra ítélték, és kivégezték.

Tiso, Štefan (1897–1959) szlovák jogász, politikus. Jozef Tiso unokatestvére. A szlovák Legfelsőbb Bíróság elnöke (1939–1944), szlovák miniszterelnök (1944–1945, egyúttal igazságügyi és külügyminiszter). 1945-ben Ausztriába emigrált, aláírta a kapitulációt. A háború után harmincévi börtönre ítélték, ott halt meg.

Tisza István (1861–1918) magyar gróf, szabadelvű politikus. Miniszterelnök (1903–1905, 1913–1917), képviselőházi elnök (1912–1913). Eleinte ellenezte a háborút. A forradalom kitörésekor a lakásán lelőtték.

Tito, Josip Broz (1892–1980) horvát lakatos, kommunista politikus. Az orosz fronton fogságba esett, kommunistaként tért haza. A Jugoszláv KP, majd a Jugoszláv Kommunisták Szövetsége főtitkára (1937–1980). 1941-től partizánvezér, Jugoszlávia marsallja (1943); miniszterelnök (1943/1945–1963), külügyminiszter (1945–1946), köztársasági elnök (1953–1980). 1948-ban kiátkozták a blokkból. Az önigazgatási rendszert (titoizmust) ténylegesen nem ő dolgozta ki.

Tomášek, František (1899–1992) cseh katolikus főpap. 1949-ben titokban szentelték püspökké. 1951-ben kényszermunkára ítélték, 1954-ben szabadult. Részt vett a II. Vatikáni Zsinaton. A prágai érsekség apostoli kormányzója (1965–1977), prágai érsek, bíboros és cseh prímás (1977–1991). Eredetileg nem támogatta a Charta ’77-et, de egyre jobban ellenállt a kommunisták egyházellenes nyomásának.

Tuka, Vojtech [Béla] (1880–1946) szlovák jogász, szélsőjobboldali politikus. A Pozsonyi Egyetem professzora (1914–1919). Magyarón politikusként együttműködött a budapesti kormánnyal. A Szlovák Néppárt alelnöke, 1925-től képviselője. A Rodobrana nevű félkatonai szervezet vezetője. 1929-ben Magyarországnak való kémkedés miatt tizenöt évi börtönre ítélték. 1938-ban szabadult. A független Szlovákia miniszterelnöke (1939–1944), külügyminiszter is (1940–1944), a nácik támogatója volt. A Nemzeti Bíróság halálra ítélte, kivégezték.

Tusar, Vlastimil (1880–1924) cseh újságíró, szociáldemokrata politikus. Szakszervezeti aktivista volt. 1911-től Reichsrat-képviselő. A világháború elején osztrákbarát irányzatú, 1917-től a függetlenségért harcolt. 1918–1919-ben határvitákról tárgyalt Ausztria képviselőivel, majd csehszlovák miniszterelnök (1919–1920), berlini követ (1920–1924). Súlyos betegségét is Németországban kezelték, sikertelenül.

Udržal, František (1866–1938) cseh földbirtokos, agrárpárti politikus. 1897–1903 közt az ifjúcsehek képviselője a Reichsratban, majd független, 1907-től agrárpárti. Sokáig a cseh tartománygyűlés tagja is. Kapcsolatban állt az ellenállással. 1918 őszén részt vett a katonai igazgatás békés hatalomátvételében. 1935-ig képviselő, majd szenátor a parlamentben. Honvédelmi miniszter (1921–1925, 1926–1929), majd miniszterelnök (1929–1932). A gazdasági válság kihívásaira nem talált megfelelő válaszokat.

Uhl, Petr (1941–) cseh gépészmérnök, újságíró, újbaloldali politikus. A Forradalmi Ifjúsági Mozgalom vezetője (1968–1969), amiért négyévi börtönre ítélték. 1973-ban szabadult. A Charta ’77 alapítója, elbocsátották a munkahelyéről. 1979-ben öt évre ítélték, 1984-ben szabadult. Gépészként és fűtőként dolgozott, folytatva ellenzéki aktivitását is. 1989-ben tévesen egy diák haláláról tudósította a Szabad Európát, ami a bársonyos forradalom egyik kiváltó oka lett. A Polgári Fórum tagja és képviselője lett, később emberi jogi kérdésekkel foglalkozott, illetve a Zöld Párt tagja lett.

Urbánek, Karel (1941–) cseh kommunista politikus. Vasúti állomásfőnök 1973-ig, majd a brnói pártbizottság első titkára. A CSKP főtitkára (1989), aki a bársonyos forradalom idején eltörölte pártja hatalmi monopóliumát. 1990 nyarától nem politizált, de a kommunista párt tagja maradt.

Ursíny, Ján (1896–1972) szlovák agrárpárti, majd demokrata politikus. 1935-től nemzetgyűlési képviselő. Hodža munkatársa, de autonómiapárti volt. 1938-ban a zsolnai egyezmény aláírója. Átlépett a Hlinka-párt frakciójába. Az önálló Szlovákiában bebörtönözték. A karácsonyi egyezmény aláírója, a szlovák nemzeti felkelés egyik kezdeményezője és szervezője. 1945–1947 közt csehszlovák miniszterelnök-helyettes, közben 1945-ig a szlovák Megbízottak Testülete tagja is. 1947-ben leváltották, összeesküvéssel vádolták, 1948-ban hét évre ítélték. 1953-ban szabadult, nem politizált többé.

Urválek, Josef (1910–1979) cseh jogász, kommunista vezető. Az állami bíróság főügyésze az ötvenes évek koncepciós pereiben. Több tucat justizmord fűződik a nevéhez. 1957-től a Legfelsőbb Bíróság elnöke. 1963-ban megfosztották funkciójától, egy kriminalisztikai intézet munkatársa lett.

Vaculík, Ludvík (1926–2015) cseh író, publicista, ellenzéki aktivista. Munkásként dolgozott, majd főiskolát végzett. 1945–1968 közt a CSKP tagja volt. 1965-től a Literární noviny munkatársa. 1967-es felszólalásáért az Írószövetség kongresszusán kizárták a pártból. 1968-ban a 2000 szó szerzője. Aláírta a Tíz pontot (1969) és a Charta ’77-et is; őrizetbe vették. 1971-ben saját szamizdatkiadót hozott létre (Petlice), ahol regényei is megjelentek.

Vajtauer, Emanuel (1892–?) cseh író, újságíró, kommunista, majd nácibarát politikus. 1929-ig a CSKP, majd a Nemzeti Szocialista Párt tagja, lapjainak szerkesztője. A Protektorátus idején kollaboráns lett, Karl Hermann Frank támogatója, antiszemita és náci pamfletek szerzője. 1946-ban, távollétében halálra ítélték. A háború végén eltűnt, további sorsa ismeretlen.

Viest, Rudolf (1890–1945) szlovák tábornok. 1914-ben orosz fogságba esett, a szerb hadseregben, majd a cseh légióban harcolt tovább, immár a Monarchia ellen. Szibérián át tért haza, őrnagy lett, katonai akadémiát végzett. Katonai attasé Budapesten és Varsóban. 1933-ban dandártábornok, 1938-ban hadosztálytábornok lett (az első szlovák tábornok). Ellenezte Szlovákia függetlenségét, de elfogadta a szlovák hadsereg főfelügyelői posztját. 1939 nyarán emigrált, de addig is kapcsolatban volt az ellenállással. 1942-ben távollétében halálra ítélték. Az emigráns csehszlovák erők parancsnoka Párizsban, majd a londoni kormányban védelmi miniszterhelyettes. 1944 őszén Szlovákiában átvette a felkelés parancsnoki posztját Goliantól. Német fogságba esett, halálra ítélték, és feltehetően kivégezték.

Visinszkij, Andrej (1883–1954) lengyel származású szovjet jogász. Szovjet legfőbb ügyész (1935–1939), a moszkvai perek egyik lebonyolítója. A Népbiztosok Tanácsa elnökhelyettese (1939–1944), illetve külügyminiszter (1949–1953). Az 1946-os békekonferencia fő szovjet delegáltja.

Voronov, Gennagyij (1910–1994) orosz mérnök, kommunista politikus. Az orosz Minisztertanács elnöke (1962–1971), az SZKP PB tagja (1961–1973).

Voska, Emanuel (Viktor) (1875–1960) cseh kőfaragó, amerikai titkos ügynök. 1894-ben vándorolt ki az USA-ba. Cseh hazafias egyesületek tagja lett. 1914-ben hazalátogatott. Masarykkal és másokkal tárgyalt az ellenállásról. Amerikában magán hírszerző szervet alapított. Számos német ügynököt leplezett le (akik az ír és egy tervezett indiai felkelést támogatták volna). A clevelandi egyezmény egyik aláírója. Jelentős szerepe volt a csehszlovák légiók orosz fronton való felállításában. A két háború közt Csehszlovákiában élt. A nácizmus fenyegetésekor ismét elhárító lett. 1939-ben letartóztatták, de megszökött. Újra amerikai szolgálatba állt. 1945-ben ismét hazatért, 1950-ben kémkedésért perbe fogták. Halála előtt pár nappal szabadult.

Wagner, Josef (?–?) cseh ellenzéki aktivista. A fiatalság egyesületeinek tanácsa alelnökeként a Tíz pont című nyilatkozat aláírója 1969-ben. A többi aláíróval szemben nem helyezték vád alá.

Wałęsa, Lech (1943–) lengyel villanyszerelő, antikommunista politikus. A gdański hajógyári sztrájkok vezetője 1970-ben és 1980-ban is. A Szolidaritás szakszervezet egyik alapítója, majd vezetője 1981-ben. Internálták. 1983-ban Nobel-békedíjas. Szabadulása után is ellenzéki aktivista, majd részt vett a kerekasztal-tárgyalásokon. Lengyel köztársasági elnök (1990–1995).

Weinmann, Jakob (1854–1928) zsidó származású cseh-német gyáros. Az Ústí nad Labem-i szénbányákra alapozva hatalmas ipari létesítményt épített ki. Ismert volt humanitárius tevékenységéről. Fiai, Fritz és Hans, a nácik elől 1941-ben Amerikába emigráltak.

Weithauer lásd Vajtauer

Wilson, (Thomas) Woodrow (1856–1924) amerikai ügyvéd, demokrata politikus. New York állam kormányzója (1910–1913), az USA elnöke (1913–1921). Gyakran avatkozott be latin-amerikai országok ügyeibe. Semlegességi politikája ellenére 1917-ben hadat üzent Németországnak. 1918 elején hirdette meg 14 pontját; a párizsi békekonferencia egyik vezetője, a Népszövetség létrehozója. 1919-ben Nobel-békedíjas.

Zagorová, Hana (1946–) cseh énekesnő és színésznő. 1963-ban tűnt fel; beat-, majd popzenei alkotásai az egyik legnépszerűbb dalszerzővé és előadóvá tették.

Zajíc, Jan (1950–1969) cseh egyetemista. 1969-ben, Palach halála után, éhségsztrájkban vett részt. A kommunista puccs 21. évfordulóján (1969. február 25.) a Vencel tér egyik épületében ő is lángra lobbantotta magát.

Zápotocký, Antonín (1884–1957) cseh kőfaragó, kommunista politikus. Dolgozott a Szent Vitus-katedrális befejezésén. Nem dezertált, és nem esett hadifogságba sem. Részt vett a Komintern II. kongresszusán, majd sztrájkot szervezett, amiért börtönbe került. A CSKP főtitkára (1922–1925). A harmincas években szakszervezeti vezető. 1939-ben emigrációba készült, letartóztatták, 1945-ig koncentrációs táborban volt, egyesek szerint kápóként. 1945-től a szakszervezetek országos elnöke. A pártelnökség tagja (1921–1957). Csehszlovák miniszterelnök (1948–1953), államfő (1953–1957). 1953-ban egy időre a reformok támogatója (csehszlovák új szakasz).

Žatkovič, Grigorij (1886–1967) ruszin politikus, amerikai jogász. Szüleivel 1891-ben emigrált. Pittsburghben doktorált. 1918-ban tárgyalt Masarykkal Kárpátalja autonóm státuszáról (philadelphiai egyezmény). 1921-ben Kárpátalja kormányzójává nevezték ki, de még ebben az évben lemondott, és visszatért az USA-ba – az autonómia elmaradása és Kárpátalja tartományi határának előnytelen volta miatt. Bírálta Csehszlovákiát, de a második világháború idején a három egyenjogú nemzetből álló újjászervezését támogatta.

Zátopek, Emil (1922–2000) cseh hosszútávfutó. A Baťa-gyárban dolgozott, amikor kitűnt tehetsége. 1945-től a hadsereg állományába került, és ott edzett. Számos világrekordot állított fel, Helsinkiben három aranyat szerzett az olimpián. 1968-ban a reformok támogatója, a megszállás után részt vett a tiltakozásokban. Hamarosan kizárták a CSKP-ból. A Tíz pont aláírójaként vád alá is került 1969-ben, kirúgták a hadseregből. Segédmunkás lett.

Závodský, Osvald (1910–1954) cseh kommunista politikus. Részt vett a spanyol polgárháborúban. 1939-ben Franciaországban internálták, majd bekapcsolódott a külföldi ellenállásba. 1940-től a francia partizánmozgalom tagja. 1942-ben letartóztatták, a háború végéig náci táborban volt. 1945-ben hazatért. A CSKP KB-ban dolgozott, majd az állambiztonság tagja, illetve 1950-től főnöke lett. Számos ember ellen vett részt koholt vádak fabrikálásában, erőszakos vallatásukban. 1951-ben őt is letartóztatták, 1953-ban halálra ítélték.

Zeman, Miloš (1944–) cseh közgazdász, szociáldemokrata politikus. 1968–1970 közt a CSKP tagja, majd kizárták a pártból. 1984-től megfigyelés alatt állt. Részt vett a bársonyos forradalomban, a Polgári Fórum alapításában. 1990-től képviselő. Az SZDP elnöke (1993–2001), cseh miniszterelnök (1998–2002), köztársasági elnök (2013-tól).

Zemínová, Františka („Fráňa”) (1882–1962) cseh nemzeti szocialista politikus. Kereskedelmi iskolát végzett. 1905-től a női választójogért küzdő bizottság társalapítója. Szakszervezeti és feminista mozgalmak tagja. Több lapban publikált írásokat. 1918-tól 1948-ig képviselő (a háborús évek kivételével), pártja nőtagozatának (al)elnöke. 1948-ban visszavonult, de 1949-ben letartóztatták, 1950-ben a Horáková-perben húsz év börtönre ítélték. 1960-ban szabadult.

Zenkl, Petr (1884–1975) cseh nemzeti szocialista politikus. 1907-ben bölcsészdoktori fokozatot szerzett, 1918-ig főiskolákon tanított, népművelési aktivitást is folytatott. 1913-tól Karlín, 1922-től a főváros önkormányzatában dolgozott. Prága főpolgármestere (1937–1939, 1945–1946), a háború idején náci fogságban volt. Pártja elnöke (1945–1948), miniszterelnök-helyettes (1946–1948). 1948-ban lemondott, emigrált. A Szabad Csehszlovákia Tanácsa elnöke (1949–1974).

Zilliacus, Konni (1894–1967) finn-amerikai származású brit munkáspárti politikus. Japánban született. A Yale-en szerzett diplomát. Szimpatizált a bolsevik forradalommal. A Népszövetség titkárságán dolgozott, bízott abban, hogy meg lehet akadályozni a háborúkat. 1939 tavaszán lemondott. Képviselőként balról bírálta a brit kormányt 1945 után, sokan szovjetbarátsággal vádolták. Slánský a perében azt vallotta, információkat adott Zilliacusnak a kapitalizmus restaurációjának tervéről, amit ő cáfolt.

Csehszlovákia legfontosabb politikai vezetői

(ÁLLAMFŐK, KORMÁNYFŐK, KÜLÜGYMINISZTEREK ÉS A FONTOSABB PÁRTOK VEZETŐI)

Csehszlovák köztársasági elnökök

1918–1935 Tomáš Garrigue Masaryk

1935–1938 Edvard Beneš

1938–1939 Emil Hácha

1940–1948 Edvard Beneš (1945-ig emigrációban)

1948–1953 Klement Gottwald

1953–1957 Antonín Zápotocký

1957–1968 Antonín Novotný

1968–1975 Ludvík Svoboda

1975–1989 Gustáv Husák

1989–1992 Václav Havel

Szlovák köztársasági elnök

1939–1945 Jozef Tiso

Csehszlovák miniszterelnökök

1918–1919 Karel Kramář

1919–1920 Vlastimil Tusar

1920–1921 Jan Černý

1921–1922 Edvard Beneš

1922–1926 Antonín Švehla

1926 Jan Černý

1926–1929 Antonín Švehla

1929–1932 František Udržal

1932–1935 Jan Malypetr

1935–1938 Milan Hodža

1938 Jan Syrový

1938–1939 Rudolf Beran

1940–1945 Jan Šrámek (emigrációban)

1945–1946 Zdeněk Fierlinger

1946–1948 Klement Gottwald

1948–1953 Antonín Zápotocký

1953–1963 Viliam Široký

1963–1968 Jozef Lenárt

1968–1970 Oldřich Černík

1970–1988 Lubomír Štrougal

1988–1989 Ladislav Adamec

1989–1992 Marián Čalfa

1992 Jan Stráský

A Cseh–Morva Protektorátus miniszterelnökei

1939 Rudolf Beran

1939–1941 Alois Eliáš

1942–1945 Jaroslav Krejčí

1945 Richard Bienert

Cseh miniszterelnökök (Csehszlovákián belül)

1969 Stanislav Rázl

1969–1970 Josef Kempný

1970–1987 Josef Korčák

1987–1988 Ladislav Adamec

1988–1990 František Pitra

1990–1992 Petr Pithart

1992 Václav Klaus

Szlovák miniszterelnökök

1938–1939 Jozef Tiso

1939–1944 Vojtech Tuka

1944–1945 Štefan Tiso

A szlovák Megbízottak Testülete elnökei

1944–1945 Gustáv Husák

1945–1946 Karol Šmidke

1946–1950 Gustáv Husák

1950–1951 Karol Bacílek

1951–1953 Július Ďuriš

1953–1960 Rudolf Strechaj

Szlovák miniszterelnökök (Csehszlovákián belül)

1969 Štefan Sádovský

1969–1988 Peter Colotka

1988–1989 Ivan Knotek

1989 Pavel Hrivnák

1989–1990 Milan Čič

1990–1991 Vladimír Mečiar

1991–1992 Ján Čarnogurský

1992 Vladimír Mečiar

Csehszlovák külügyminiszterek

1918–1935 Edvard Beneš

1935–1936 Milan Hodža

1936–1938 Kamil Krofta

1938–1939 František Chvalkovský

1940–1948 Jan Masaryk (1945-ig emigrációban)

1948–1950 Vladimír Clementis

1950–1953 Viliam Široký

1953–1968 Václav David

1968 Jiří Hájek

1968 Oldřich Černík (ügyvivő)

1969–1971 Ján Marko

1971–1988 Bohuslav Chňoupek

1988–1989 Jaromír Johanes

1989–1992 Jiří Dienstbier

1992 Jozef Moravčík

Csehszlovákia Kommunista Pártja főtitkárai

(1921–1926 és 1945–1953 pártelnökök, 1953–1971 között első titkárok)

1921–1922 Bohumír Šmeral

1922–1924 Alois Muna

1924–1926 Josef Haken

1926–1929 Bohumil Jílek

1929–1953 Klement Gottwald

1953–1968 Antonín Novotný

1968–1969 Alexander Dubček

1969–1987 Gustáv Husák

1987–1989 Miloš Jakeš

1989 Karel Urbánek

1989–1990 Ladislav Adamec

Szlovákia Kommunista Pártja vezetői

elnök

1945–1953 Viliam Široký

1989–1990 Peter Weiss

főtitkár

1945–1951 Štefan Bašťovanský

1951–1963 Karol Bacílek

1963–1968 Alexander Dubček

1968 Vasil Biľak

1968–1969 Gustáv Husák

1970–1988 Jozef Lenárt

Csehszlovák Szociáldemokrata Munkáspárt

1917–1925 Antonín Nĕmec

1925–1938 Antonín Hampl

Nemzeti Munkapárt

1938–1939 Antonín Hampl

Csehszlovák Szociáldemokrácia

1945–1947 Zdenĕk Fierlinger

1947–1948 Bohumil Laušman

1948-ban beolvad a CSKP-ba (emigrációban tovább működik)

1989–1990 Slavomír Klaban

1990–1993 Jiří Horák

Csehszlovák Szocialista Párt

(1926–1948 között Csehszlovák Nemzeti Szocialista Párt)

1918–1938 Václav Klofáč

1938-ban beolvad a Nemzeti Munkapártba (jobbszárnya a Nemzeti Egység Pártjába)

1945–1948 Petr Zenkl

1948–1960 Emanuel Šlechta

1960–1968 Alois Neuman

1968–1989 Bohuslav Kučera

1989–? Jan Škoda

Csehszlovák Agrárpárt

(Mezőgazdák és Kisparasztok Köztársasági Pártja)

1909–1933 Antonín Švehla

1933–1935 betöltetlen

1935–1938 Rudolf Beran

Nemzeti Egység Pártja

1938–1939 Rudolf Beran

Csehszlovák Néppárt

1919–1938 Jan Šrámek

1938-ban beolvad a Nemzeti Egység Pártjába

1945–1948 Jan Šrámek

1948–1951 Alois Petr

1951–1968 Josef Plojhar

1968–1973 Antonín Pospíšil

1973–1980 Rostislav Petera

1980–1981 František Toman

1981–1989 Zbyněk Žalman

1989–1990 Josef Bartončík

1990–1992 Josef Lux

Szlovák Néppárt

(1925-től Hlinka Szlovák Néppártja,

1938-tól Hlinka Szlovák Néppártja – Szlovák Nemzeti Egység Pártja)

1913–1938 Andrej Hlinka

1938–1945 Jozef Tiso

(Szlovák) Demokrata Párt

1944–1945 Ján Ursíny

1945–1948 Jozef Lettrich

Csehszlovák Nemzeti Demokrata Párt

(1934-től – kisebb fasiszta pártok csatlakozása révén – Nemzeti Unió)

1919–1937 Karel Kramář

1938-ban beolvad a Nemzeti Egység Pártjába

Az első köztársaság idején működő német pártok összes vezetőjének nevét itt nem közöljük. A legfontosabb német pártok:

Német Szociáldemokrata Munkáspárt

1920–1938 Ludwig Czech

1938–1939 Wenzel Jaksch

Gazdaszövetség

1919–1925 Franz Křepek

1925–1936 Franz Spina

Német Keresztényszociális Néppárt

1919–1925 Josef Böhr

1925–1935 Karl Hilgenreiner

Német Nemzeti Párt

1922–1925 Rudolf Lodgman von Auen

Német Nemzetiszocialista Munkáspárt

1919–1926 Hans Knirsch

1926–1933 Rudolf Jung

Szudétanémet Hazafias Front

(1935-től Szudétanémet Párt)

1933–1938 Konrad Henlein

Rövidítések

BT Biztonsági Tanács

CSKP Csehszlovákia Kommunista Pártja (csehül és szlovákul: Komunistická strana Československa, KSČ)

CSSZSZK Csehszlovák Szocialista Köztársaság (csehül és szlovákul: Československá socialistická republika, ČSSR)

EGK Európai Gazdasági Közösség

ENSZ Egyesült Nemzetek Szervezete

KAN Klub angažovaných nestraníků (Elkötelezett Pártonkívüliek Klubja)

KB Központi Bizottság

KGB Komityet Goszudarsztvennoj Bezopasznosztyi (Állambiztonsági Bizottság)

KGST Kölcsönös Gazdasági Segítség Tanácsa

KP Kommunista Párt

LEMP Lengyel Egyesült Munkáspárt (lengyelül: Polska Zjednoczona Partia Robotnicza, PZPR)

MDP Magyar Dolgozók Pártja

MSZMP Magyar Szocialista Munkáspárt

NDK Német Demokratikus Köztársaság

NKVD Narodnij Kommisszariat Vnutrennih Gyel (Belügyi Népbiztosság)

NSDAP Nationalsocialistische Deutsche Arbeiterpartei (Nemzetiszocialista Német Munkáspárt)

NSZK Német Szövetségi Köztársaság

PB Politikai Bizottság

RSHA Reichssicherheitshauptamt (Birodalmi Biztonsági Főhivatal)

SD Sicherheitsdienst (Biztonsági Szolgálat)

SHČO Socialistického hnutí československých občanů (Csehszlovák Polgárok Szocialista Mozgalma)

SZDP Szociáldemokrata Párt1

SZKP a Szovjetunió Kommunista Pártja (oroszul: Kommunyisztyicseszkaja Partyija Szovjetszkogo Szojuza, KPSZSZ)

SZLKP Szlovákia Kommunista Pártja (csehül és szlovákul: Komunistická strana Slovenska, KSS)

SZNT Szlovák Nemzeti Tanács2 (szlovákul: Slovenská národná rada, SNR)

USA Amerikai Egyesült Államok

VONS Výbor na obranu nespravedlivě stíhaných (Az Igazságtalanul Üldözötteket Védő Bizottság)

VSZ Varsói Szerződés

Jegyzetek

Előszó. Közös sorsunk (Kelet-)Közép-Európában

1 A közölt források száma valójában ennél több: egyes rövidebb, de időben és tematikájában egymáshoz kapcsolódó dokumentumokat közös cím alatt közlök. Ilyen esetekben a tartalomban szereplő sorszámokon túl az egyes szövegeket betűkkel is megjelölt alcímek után közlöm.

2 Csak a rendszerváltás óta megjelent összefoglaló műveket említve: Erich Zöllner, Ausztria története, Budapest, Osiris, 2000 (1998); Karl Vocelka, Ausztria története, Budapest, Corvina, 2006; Németh István–Fiziker Róbert (szerk.), Ausztria a 20. században. Az „életképtelen” államtól a „boldogok szigetéig”, Budapest, L’Harmattan–Uránia, 2011; Juhász József, Volt egyszer Jugoszlávia. A délszláv állam története, Budapest, Aula, 1999; Catherine Durandin, A román nép története, Budapest, Maecenas, 1998; Balogh László, Románia története, Budapest, Aula, 2001; Neagu Djuvara, A románok rövid története, Kolozsvár, Koinónia, 2010; Mihail Heller–Alekszandr Nyekrics, A Szovjetunió története, Budapest, Osiris, 2000 (1996); Font Márta–Krausz Tamás–Niederhauser Emil–Szvák Gyula, Oroszország története, Budapest, Maecenas, 1997; Font Márta–Varga Beáta, Ukrajna története, Szeged, JATEPress, 2006; Szerhij Jekelcsik, Ukrajna története – Egy modern nemzet születése, Budapest, Kairosz, 2014.

3 Dušan Kováč, Szlovákia története, Pozsony, Kalligram, 2001 (második kiadás: 2011).

4 Joseph Rothschild, Csehszlovákia története a két világháború között, Szeged, JATE, 1995; Karel Kaplan, Csehszlovákia igazi arca 1945–1948, Pozsony, Kalligram, 1993. A két világháború közötti korszak színvonalas, de rövid összefoglalását adja Palotás Emil, Kelet-Európa története a 20. század első felében, Budapest, Osiris, 2003, 175–187., 261–295. A második világháború utáni időszak rövid összefoglalása: Horváth Gyula–Réti Pál, Csehszlovákia 1945–1989. Külpolitika, 1990/2. 75–96.; számos hibával tarkítva: Balogh László, Csehszlovákia. In Diószegi István–Harsányi Iván–Németh István (szerk.), 20. századi egyetemes történet, Budapest, Korona, 1996, II, 320–341.

5 A rendszerváltás óta megjelent legjobb összefoglaló munkák: Pavel Bĕlina–Jiří Pokorný (eds.), Dĕjiny zemí koruny české, II, Praha–Litomyšl, Paseka, 1993 (9. kiadás, 2003); Jaroslav Cuhra–Jiří Ellinger–Adéla Gjuričová–Vít Smetana, České zemĕ v evropských dĕjinách. IV. Od roku 1918, Praha–Litomyšl, Paseka, 2006; Jaroslav Pánek–Oldřich Tůma (eds.), Dĕjiny českých zemí, Praha, Karolinum, 2008; Jan Rychlík,Češi a Slováci ve 20. století. Spolupráce a konflikty 1914–1992,Praha, Vyšehrad–Ústav pro studium totalitních režimů, 2012; Jan Rychlík–Vladimír Penčev, Od minulosti k dnešku. Dĕjiny českých zemí, Praha, Vyšehrad, 2013; Michal Habaj–Andrej Hrnko–Ján Lukačka–Ivan A. Petranský–Vladimír Segeš, Slovenské dejiny od úsvitu po súčasnosť, Bratislava, Perfekt, 2015. Egyes fontosabb résztanulmányokra a további jegyzetekben fogok hivatkozni.

6 Jaroslav Pánek–Oldřich Tůma et al., A History of the Czech Lands, Prague, Karolinum, 2009.

7 Maria Dowling, Czechoslovakia, London, Arnold, 2002; William M. Mahoney, The History of the Czech Republic and Slovakia, Santa Barbara–Denver–Oxford, Greenwood, 2011.

8 Mary Heimann, Czechoslovakia. The State that Failed, New Haven–London, Yale University Press, 2009. Recenzióját lásd Bencsik Péter, Csehszlovákia és a cseh nacionalizmus: siker vagy bukás? Aetas, 2012/2. 201–207. További fontos résztanulmányokra a későbbiekben még hivatkozom.

9 Bibó István, A kelet-európai kisállamok nyomorúsága. In Bibó István Válogatott tanulmányai. II, Budapest, Magvető, 1986, 185–265.

10 Például Jerzy Snopek, „A kisállamok nyomorúsága”. A Bibó István-i Közép-Európa. Hitel, 2011/11. 8–28. hitelfolyoirat.hu/ – PDF Letöltés ideje: 2016. február 5.; Ungváry Krisztián, Egy helyét kereső életmű. Bibó István 100 éves. hvg.hu/ Letöltés ideje: 2011. augusztus 12.

11 Bibó István, A kelet-európai kisállamok nyomorúsága. In Bibó István Válogatott tanulmányai. II, Budapest, Magvető, 1986, 211–212. Kiemelés az eredetiben.

12 1420 után egyedül I. Ulászló volt az, aki magyar királyként nem volt cseh uralkodó is, valamint szintén Podjebrád György az egyetlen cseh koronás fő, aki soha nem volt magyar király.

13 Mátyásról csehül lásd Antonín Kalous, Matyáš Korvín (1443–1490). Uherský a český král, České Budějovice, Veduta, 2009.

14 Minderről lásd Borsody István, Csehszlovákia és Magyarország. Beszélő, 2002/11. 94–100. beszelo.c3.hu/ Letöltés ideje: 2016. február 8.; Mészáros Andor, A cseh elem a magyar polgárosodásban. A cseh nemzeti mozgalom expanziója. Doktori (PhD-) disszertáció. Kézirat. Budapest, ELTE BTK, 2007, 18–23.

15 A cseh korona országai (Zemĕ Koruny české): a szűkebb értelemben vett Csehország/Cseh Királyság (Bohemia, németül: Böhmen, csehül: Čechy/České království), Morvaország/Morva Őrgrófság (Moravia, németül: Mähren, csehül: Morava/Moravské markrabství) és Szilézia/Sziléziai Hercegségek (Silesia, németül: Schlesien, csehül: Slezsko/Slezská knížectví vagy Vévodství Horní a Dolní Slezsko) összefoglaló neve, de hosszabb időn át Alsó- és Felső-Lausitz is hozzá tartozott. Mint látható, a fogalom használata magyarul még indokoltabb, mivel a szűkebb és a tágabb értelmű Csehország neve teljesen megegyezik egymással.

16 Zdeňka Hledíková–Jan Janák–Jan Dobeš, Dĕjiny správy v Českých zemích. Od počátku států po současnost, Praha, Nakladatelství Lidové noviny, 2007, 263–264.

17 Bővebben lásd Szarka László, Szlovák nemzeti fejlődés – magyar nemzeti politika 1867–1918, Pozsony, Kalligram, 1995.

18 Az 1907-es választójogi reformról és az utolsó két Reichsrat-választásról lásd Jan Rychlík–Vladimír Penčev, Od minulosti k dnešku. Dĕjiny českých zemí, Praha, Vyšehrad, 2013, 368–370.

19 A zborovi csatának könyvtárnyi irodalma van Csehországban és Szlovákiában. A legfontosabb ezek közül: Jan Galandauer, 2. 7. 1917: Bitva u Zborova. Česká legenda, Praha, Havran, 2002.

20 John Keegan, Az első világháború, Budapest, Európa, 2010, 781–783.; Tomáš Garrigue Masaryk, A világforradalom 1914–1918, Budapest, Európa, 1990, 308–322.

21 Bővebben lásd Miroslav Michela, Trianon labirintusaiban. Történelem, emlékezetpolitika és párhuzamos történetek Szlovákiában és Magyarországon, Békéscsaba–Budapest, Magyarországi Szlovákok Kutatóintézete–MTA BTK Történettudományi Intézet, 2016.

22 Margaret Macmillan, Béketeremtők, Budapest, Gabo, 2005, 289., 297., 331.

23 Bencsik Péter, Az autoriter kormányzó és a demokratikus filozófus-elnök. Horthy Miklós és Tomáš Garrigue Masaryk államfői szerepéről. In Sipos 65. Tanulmányok Sipos József 65. születésnapjára, szerk. Kovács Attila–Romsics Ignác, Szeged, JATEPress, 2013, 7–30.

24 A kifejezést Simon Attila használja több írásában is. Véleménye szerint ezt követte a nemzetileg elfogult demokrácia (1933-ig), majd 1938-ig az autoritatív demokrácia. Lásd Simon Attila, Magyarok és szlovákok a két világháború között. nogradhistoria.eu/ – PDF Letöltés ideje: 2016. február 18.

25 Magyar vonatkozásairól lásd Simon Attila, Telepesek és telepes falvak Dél-Szlovákiában a két világháború között, Somorja, Fórum Kisebbségkutató Intézet, 2009.

26 Mai kifejezéssel élve: szakértői kormányok, vagyis olyan kabinetek, amelyek mögött nem állt parlamenti többség, tagjai zömmel pártonkívüli szakértők. Többnyire ügyvivő jellegűek, ideiglenesen működnek, a korábbi kormányválságot megoldó döntések meghozataláig viszik tovább az állami ügyek intézését.

27 Andrew C. Janos, Haladás, hanyatlás, hegemónia Kelet-Közép-Európában, Budapest, Helikon, 2003, 117–126.

28 Andrea Orzoff, Battle for the Castle. The Myth of Czechoslovakia in Europe 1914–1948, Oxford, Oxford University Press, 2009, 57–69.; Antonín Klimek, Boj o Hrad. (I. Hrad a pĕtka 1918–1926. II. Kdo po Masarykovi? 1926–1935.) Praha, Panevropa, 1996–1998.

29 Joseph Rothschild, Csehszlovákia története a két világháború között, Szeged, JATE, 1995, 56–59.

30 Az 1918 és 1948 közötti csehszlovák külpolitikáról lásd Gulyás László, Edvard Beneš. Közép-Európa-koncepciók és a valóság, Máriabesnyő–Gödöllő, Attraktor, 2008. A csehszlovák külügyminisztérium és külpolitika történetének összefoglalását adja Jindřich Dejmek, Diplomacie Československa. I. Nástin dĕjin Ministerstva zahraničních vĕcí a diplomacie (1918–1992), Praha, Academia, 2012.

31 A két világháború közötti kisebbségi kérdésről lásd Andrej Tóth–Lukáš Novotný–Michal Stehlík, Národnostní menšiny v Československu 1918–1938. Od státu národního ke státu národnostnímu?, Praha, Univerzita Karlova v Praze, 2012. A cseh–német viszonyról lásd Johann Wolfgang Brügel, Češi a Němci 1918–1938, Praha, Academia, 2006. A magyarok helyzetéről lásd Egry Gábor, Etnicitás, identitás, politika. Magyar kisebbségek nacionalizmus és regionalizmus között Romániában és Csehszlovákiában, 1918–1944, Budapest, Napvilág, 2015.

32 Bővebben lásd David Faber, München 1938. A megbékítési politika válsága, Budapest, Park, 2015. A cseh történeti irodalomból lásd Zdenĕk Hazdra et al., Mnichov 1938 a česká společnost. Sborník z mezinárodního sympozia k 70. výročí mnichovské dohody, Praha, Ústav pro studium totalitních režimů, 2008; Robert Kvaček, Československý rok 1938, Praha, Polart, 2011.

33 A szlovákiai magyarok első bécsi döntés előtti és utáni helyzetéről lásd Simon Attila, Egy rövid esztendő krónikája. A szlovákiai magyarok 1938-ban, Somorja, Fórum Kisebbségkutató Intézet, 2010; illetve Simon Attila, Magyar idők a Felvidéken 1938–1945. Az első bécsi döntés és következményei, Budapest, Jaffa, 2014.

34 A második köztársaságról bővebben: Jan Gebhart–Jan Kuklík, Druhá republika 1938–1939. Svár demokracie a totality v politickém, společenském a kulturním životě, Praha, Paseka, 2004.

35 Első ellenállásnak az első világháború alatti függetlenségi harcot nevezi a cseh és szlovák történetírás. Harmadik ellenállás a neve az 1948 utáni antikommunista küzdelemnek.

36 Sidonia Dedina, Edvard Beneš, a likvidátor, Budapest, Korona, 2004, 199–208., 366–379., 385. A dokumentumregény állításai Ján Mlynárik (Danubius) szlovák történész kutatásain alapulnak. Lásd még Arnold Suppan, Hitler – Beneš – Tito. Konflikt, Krieg und Völkermord in Ostmittel- und Südosteuropa, Wien, Verlag der Österreichische Akademie der Wissenschaften, 2014. Különösen: 1225–1235.

37 A felkelésről lásd Martin Lacko, Slovenské národné povstanie 1944, Bratislava, Slovart, 2008; Stanislav Mičev et al., Slovenské národné povstanie 1944, Banská Bystrica, Múzeum SNP, 2010. Szlovákia második világháború alatti történetéről lásd Martin Lacko, Slovenská republika 1939–1945, Bratislava, Perfekt–Ústav pamäti národa, 2008.

38 Pavel Bĕlina–Jiří Pokorný (eds.), Dĕjiny zemí koruny české II., Praha–Litomyšl, Paseka, 1993 (9. kiadás, 2003), 249.

39 Karel Kaplan, Protistátní bezpečnost 1945–1948. Historie vzniku a působení StB jako mocenského nástroje KSČ, Praha, Plus, 2015.

40 Petr Placák, Gottwaldovo Československo jako fašistický stát, Praha–Litomyšl, Paseka–Ústav pro studium totalitních režimů, 2015.

41 Lásd erről Johann Wolfgang Brügel, Češi a Němci 1939–1946, Praha, Academia, 2008.

42 A csehszlovák választásokról lásd Jiří Kocian–Vít Smetana et al., Květnové volby 1946 – volby osudové? Československo před bouří, Praha, Euroslavica, 2014.

43 Ady Endre, Sírás és panaszkodás. (Ismeretlen Korvin-kódex margójára.) Figyelő, 1905. október 15.

44 Lásd Christiane Brenner, Mezi Východem a Západem. České politické diskurzy 1945–1948, Praha, Argo, 2015; Bradley F. Adams, The Struggle for the Soul of the Nation. Czech Culture and the Rise of Communism, Lanham–Boulder–New York–Toronto–Oxford, Rowman & Littlefield, 2014.

45 A Marshall-terv által nyújtott fellendülés helyett az ország kénytelen volt elfogadni az 1949-ben létrehozott KGST realitását. Erről lásd Karel Kaplan, Československo v RVHP 1949–1956, Praha, Ústav pro soudobé dĕjiny AV ČR, 1995.

46 Karel Kaplan, Pět kapitol o únoru, Brno, Doplněk, 1997; František Čapka–Jitka Lunerová, 1948: Vítězný únor. Cesta k převratu, Praha, CPress, 2012.

47 A népi demokrácia a marxizmus–leninizmus ideológiája szerint olyan társadalmi rendszer, amely átmenetet képvisel a polgári demokrácia és a szocializmus között. Az 1945 után szovjet érdekszférába került államok minősültek népi demokratikus országoknak, mivel a Nyugatnál politikailag már „haladóbbak”, de a Szovjetuniónál „elmaradottabbak” voltak.

48 Bencsik Péter, Az európai népi demokratikus és szocialista országok alkotmányainak összehasonlító vizsgálata. Múltunk, 2012/3. 153–203.

49 Erről lásd Mitrovits Miklós, Csehszlovákia: egy „sikeres” kollektivizálás története. In Horváth Sándor–Ö. Kovács József (szerk.), Állami erőszak és kollektivizálás a kommunista diktatúrában, Budapest, MTA BTK Történettudományi Intézet, 2015, 357–366.

50 A legfontosabb politikai perekről lásd Karel Kaplan, Největší politický proces. M. Horáková a spol, Brno, Doplněk, 1995; Karel Kaplan, Zpráva o zavraždění generálního tajemníka, Praha, Mladá fronta, 1992; magyarul: Karel Bartošek, Közép- és Délkelet-Európa. In Stéphane Courtois et al., A kommunizmus fekete könyve, Budapest, Nagyvilág, 2000, 401–462.; Hódos György, Tettesek és áldozatok. Koncepciós perek Magyarországon és Közép-Kelet-Európában, Budapest, Noran, 2005, 171–197.

51 Az ún. harmadik ellenállásról lásd Václav Veber–Jan Bureš et al., Třetí odboj. Kapitoly z dějin protikomunistické rezistence v Československu v padesátých letech 20. století, Plzeň–Praha, Nakl. Aleš Čenĕk–Ústav pro studium totalitních režimů–Metropolitní univerzita, 2010; Václav Veber, Třetí odboj. ČSR v letech 1948–1953, Pardubice, Univerzita Pardubice, 2014.

52 Erről lásd Mitrovits Miklós, Együtt vagy külön utakon a szocializmushoz? A desztalinizáció első szakasza Kelet-Közép-Európában. Századok, 2014/1. 91–111.

53 Az olvadás időszakáról lásd Karel Kaplan, Kronika komunistického Československa. Doba tání 1953–1956, Brno, Doplňek, 2005.

54 Muriel Blaive, Promarněná příležitost. Československo a rok 1956, Praha, Postor, 2001; Berkes Tamás, Elszalasztott lehetőség? Csehszlovákia 1956-ban. Híd, 2006/10. 60–66.; Berkes Tamás, Az ötvenhatos cseh passzivitás okai és értelmezése. Múltunk, 2007/1. 104–121.

55 Jitka Vondrová, Ekonomická reforma 1965–1969, Brno, Doplňek, 2010.

56 A Pozsonyban kibontakozó reformokról, az ún. tavaszelőről lásd Miroslav Londák–Stanislav Sikora–Elena Londáková, Predjarie: Slovensko v politickom, ekonomickom a kultúrnom vývoji 1960–1967, Bratislava, VEDA, 2001.

57 Az 1967 és 1970 közötti események nemzetközi hátteréhez lásd Jitka Vondrová–Jaromír Navrátil et al., Mezinárodní souvislosti československé krize 1967–1970, I–IV. Brno, Doplňek, 1995–2011; Laurien Crump, The Warsaw Pact Reconsidered. International Relations in Eastern Europe, 1955–1969, London–New York, Routledge, 2015, 215–257.

58 Életrajzát lásd Slavomír Michálek–Miroslav Londák, Gustáv Husák. Moc politiky – Politik moci, Bratislava, VEDA, 2013.

59 Az 1968-as eseményekről bővebben lásd Jan Pauer, Praha 1968. Vpád Varšavské smlouvy. Pozadí, plánování, provedení, Praha, Argo, 2004; Kieran Williams, The Prague Spring and its Aftermath. Czechoslovak Politics, 1968–1970, Cambridge–New York, Cambridge University Press, 2009; Günter Bischof–Stefan Karner–Peter Ruggenthaler (eds.), The Prague Spring and the Warsaw Pact Invasion of Czechoslovakia in 1968, Lanham–Boulder–New York–Toronto–Plymouth, Lexington Books, 2010.

60 Vagyis az a felemás helyzet, hogy a szlovákoknak voltak autonóm intézményeik, míg a cseheknek nem. Utóbbiak nem is vágytak erre, mert egész Csehszlovákiát magukénak érezték.

61 A téma legjobb monográfiája: Jan Rychlík, Češí a slováci ve 20. sloletí. Spolupráce a konflikty 1914–1992, Praha, Vyšehrad–Ústav pro studium totalitních režimů, 2012.

62 Oldřich Tůma et al., Srpen ’69. Edice dokumentů, Praha, Ústav pro soudobé dĕjiny AV ČR–Maxdorf, 1996; Milan Bárta–Jan Břečka–Jan Kalous, Demonstrace v Československu v srpnu 1969 a jejich potlačení, Praha, Ústav pro studium totalitních režimů, 2012.

63 Jiří Maňák, Čistky v Komunistické straně Československa v letech 1969–1970, Praha, Ústav pro soudobé dĕjiny AV ČR, 1997.

64 Az igazságtalanul üldözöttek jogi támogatására egy önálló ellenzéki szervezet is alakult, de hamarosan ennek tagjait is bebörtönözték. Lásd Petr Blažek–Tomáš Bursík, Pražský proces 1979. Vyšetřování, soud a věznění členů Výboru na obranu nespravedlivě stíhaných. Dokumenty, Praha, Ústav pro soudobé dějiny AV ČR, 2010.

65 Lexikonszerű bemutatását lásd Jiří Prusa, Abeceda reálného socialismu, Praha, Avia Consultants, 2011.

66 Radko Břach, Smlouva o vzájemních vztazích mezi ČSSR a SRN z roku 1973, Praha, Ústav pro soudobé dĕjiny AV ČR, 1994; Christoph Buchheim–Edita Ivaničková–Kristina Kaiserová–Volker Zimmermann (eds.), Československo a dva nĕmecké státy,Praha, Albis International, 2011.

67 John F. N. Bradley, Czechoslovakia’s Velvet Revolution, New York, Columbia University Press, 1992; Bernard Wheaton–Zdenek Kavan, The Velvet Revolution. Czechoslovakia, 1988–1991, Boulder–San Francisco–Oxford, Westview, 1992; Petr Pithart, Devětaosmdesátý, Praha, Academia, 2009.

68 A tévéinterjú szövege kötetben is megjelent: Sugár András, Tankokkal a tavasz ellen. Dubček megszólal, Budapest, szerzői kiadás, 1989.

69 Bővebben lásd Jiří Suk, Konstituční, nebo existenciální revoluce? Václav Havel a Federální shromáždění 1989/1990. Studie a dokumenty, Praha, Ústav pro soudobé dĕjiny AV ČR, 2014.

70 Csehszlovákia „bársonyos” szétválásáról lásd Jiří Musil (ed.), The End of Czechoslovakia, Budapest–London–New York, Central European University, 1995; Hamberger Judit, Csehszlovákia szétválása. Egy föderációs kísérlet kudarca, Budapest, Teleki László Alapítvány, 1997; Jan Rychlík, Rozpad Československa. Česko-slovenské vztahy 1989–1992, Bratislava, Academic Electronic Press, 2002.

A Kötetben szereplő személyek rövid életrajza

1 A betűrendbe sorolásnál nem a cseh és a szlovák, hanem a magyar helyesírás szabályait vettem figyelembe. Szögletes zárójelben szerepel az említett személyek születési neve, illetve brit személyek esetén a később adott nemesi előnevek, kerek zárójelben pedig a ritkán használt keresztnevek, illetve más nyelveken ismert névváltozatok olvashatók. Az orosz (szovjet) neveknél az apai (középső) nevek nem szerepelnek az összeállításban. A CSKP Elnöksége 1954–1962 között Politikai Iroda néven működött ugyan, de alább az akkori tagjaira is elnökségi tagként utalok.

Rövidítések

1 Az SZDP rövidítéssel több különböző országban, és részben más elnevezéssel működő szociáldemokrata pártot is jelölünk, melyek nevében gyakran szerepelt az adott ország neve és/vagy a „munkás” kifejezés is.

2 Ezen a néven több különböző szlovák szervezet is működött a 20. század folyamán. Közülük csak az 1943 végén alakult és 1945 után szlovák törvényhozó szervként működő Szlovák Nemzeti Tanács esetében használjuk az SZNT rövidítést.

Kiadta a Napvilág Kiadó
Budapest, 2022.
Elektronikus kiadás

A kiadásért felel
a Napvilág Kiadó ügyvezető igazgatója
Felelős szerkesztő Hradeczky Móni
Felelős szerkesztő Klopfer Judit
Borító Janković Milán
Művészeti vezető Borbáth Gábor
Elektronikus könyv Nagy Lajos

www.napvilagkiado.eu

ISBN 978 963 338 485 5

Felhasznált betűtípus:
Noticia Text – SIL Open Font Licence
Nunito – SIL Open Font Licence