Bokor Pál

Az olaj regénye

Bokor Pál

Az olaj
regénye

Atlantic Press Kiadó
Budapest, 2022

Az olaj regénye

© Bokor Pál, 2016

Szerkesztette

KASZAB ZSUZSANNA

Tördelés, tipográfia

KISS ANDRÁS

Címlapterv

BOKOR PÁL

Felelős kiadó

az Atlantic Press Kiadó igazgatója

1114 Budapest, Bartók Béla út 55.

Email: atlantic.new@chello.hu

www.atlanticpress.hu

Minden jog fenntartva

Tartalom

A petróleum, mint regényhős

I. ROCKEFELLER

1. Az őrült ezredes

2. Az olajmalária

3. Ördög Bill fia

4. Az első olajháború

5. A legyőzhetetlen féreg mint féregírtó

6. Sherman kontra Standard Oil

II. A BIRODALOM VISSZAVÁG

1. A hétfejű sárkány

2. A hét nővér

3. Az óriások óriása – az ExxonMobil

4. A BP már nem British Petróleum

5. A királyi holland kagyló

6. Fogolyvadászat Skóciában

III. OLAJ, HÁBORÚK, OLAJHÁBORÚK

1. Világháború az olajért?

2. A két világháború között

3. Egy tüneményes örmény

4. A szaudi nyitány

5. Az olaj és az afrikai hadjárat

6. A keleti olajfrontok

7. Az öbölháborúk és az olaj

8. Az Iszlám állam, és megint az olaj

IV. AZ OPEC SZÍNRE LÉP

1. Wanda öröksége

2. A sakál napja

3. Az arab olajbiztonság

4. Harcban a sátánnal

5. Hugo Chavez olaja

6. Nigéria: áldás vagy szerencsétlenség

7. Az olajár-robbanás

8. OPEC –ma és holnap

V. OROSZORSZÁG HATALMA

1. Mengyelejev tévedése

2. Forradalom és olaj

3. Irány Baku

4. Oligarchák és szilovikok

5. Az olaj és az orosz jövő

VI. A MAGYAR OLAJ REGÉNYE

1. Himbák a pusztában

2. A balatoni csata

3. Algyőnek is agyő?

4. A Hernádi-ügy

5. A MOL a nyerő modell?

VII. MEDDIG TART AZ OLAJ ÉVSZÁZADA?

1. Peak Oil?

2. A vízalatti kétharmad

3. Olajhomok, olajpala, palaolaj

4. Alternatívok és megújulók

5. Az autó jövője és a jövő autója

A petróleum, mint regényhős

Ennek a regénynek a hőse bizony egy szutykos, ragacsos, sárgásfekete színű, szurokillatú folyadék. Elismerem, hogy küllemét tekintve ez a sötét trutymó nem igazán versenyképes a manapság divatos sellőkkel és vámpírokkal. De azért ne becsüljék le, mert az én hősöm viszont már sok évtizede jótékonykodik ezen a földön: energiát és fényt ad, gyógyít és szépít, táplál és melegít, futtatja autóinkat és röpteti gépmadarainkat. Hogy nemcsak jótékonykodik, hanem pusztít is? Hát igen...

A történet pedig olyan izgalmas, mint maga a világ, amelyben élünk, s amelyben mindig minden változik. A mécseseket évszázadokig bálnaolajból készítették... De hol vannak már azok a mécsesek? A vitrinbe költöztek. És hol van a bálnaolaj? Bálnából is alig pár ezer maradt. Távol vagyunk már a petróleumlámpától is, melynek lángját a földből előszívárgó kőolaj táplálta.

Szerte a világon olajkutak tízezrei szívják mohón a föld folyékony kincsét, de vannak helyek, sajnos Magyarország is ezek közé tartozik, ahol már csupán az utolsó cseppjeit hozzák felszínre több kilométeres mélységből. A kőolajtartalék kiapadóban van – állítja a földtudomány jeles művelőinek egy része. Arra hivatkoznak, hogy a hagyományos értelemben vett kőolaj 95 százalékát feltárták, és a készletek felét már kiszivattyúzták a földből. Azt mondják, a bálnaolaj után egy-kettőre elfogy a kőolaj is.

Mások szerint az olaj világbirodalma ma erősebb, mint valaha. A szerzőnek persze nem az a dolga, hogy ebben a vitában igazságot tegyen, mi több, személy szerint aligha érdekelné ez a történet, ha nem olajjal lenne átitatva az egész világpolitika. Itt volt például a 2015-ben született megegyezés Irán és az olajára sóvárgó hatalmak között. Irán egy évtizeden át mindent megtett azért, hogy atomhatalommá váljon, majd 2015-ben, annak érdekében, hogy a világpiacon eladhassa kőolaját, feladta nukleáris ambícióit, legalábbis látszatra. Az Egyesült Államok pedig a nukleáris elitklub bővülésével kapcsolatos félelmeit adta fel az iráni olajért, holott évtizedek óta mindent elkövetett annak érdekében, hogy függetlenné váljon az olajimporttól.

Választott témánk tele van ilyen és ehhez hasonló váratlan fordulatokkal, nagyhatalmi bizonytalanságokkal. Miután a világ olajfogyasztása 2007-ben napi 93 millió hordóval tetőzött, majd egy időre visszaesett, mindenki azt hitte, hogy a nagy olajtársaságok hamarosan becsukják a boltot, vagy új energiafajták termelésére állnak át. Ehelyett mi történt? Az, hogy Kína kezdte el szürcsölni az olajat, Oroszország pedig, ahol az olajkincs gyakorlatilag állami tulajdonba került, az iparág története folyamán harmadszor is a világ legnagyobb termelője lett, ezúttal Szaud-Arábiát utasítván maga mögé, persze csak ideiglenesen. Az ExxonMobil nevű magántulajdonban lévő amerikai olajvállalat pedig 2013-ban, ekkor már nem először, a világ legnagyobb tőkés vállalkozása volt, megelőzve még olyan csúcs iparágakban működő cégeket is, mint a második helyre szorult Apple, illetve a Google vagy a Microsoft.

Az olajkorszak, mely politikai értelemben az atomkorszakot váltotta fel, nem ért véget, s talán nem is zárul le egyhamar. Erre vall egyebek között, hogy 2020-ra nagy valószínűséggel megduplázódik a mélytengeri olajkutak termelése. Várhatóan többszörösére nő a földgázból nyert olaj mennyisége. Az Egyesült Államok eközben a maga bődületes méretű olajpala mezőinek kitermelése révén 2025-re ismét világelső akar lenni az olajtermelésben. A kanadai Alberta tartomány földje pedig hatalmas és kövér olajhomok rétegekkel van kipárnázva. Mostanában derült ki az is, hogy fél Európa is földgázon lebeg, nemcsak Szibéria. Csupa olyan fejlemény, amelyek következményei ma még teljességgel beláthatatlanok. Mi lesz Oroszországgal, ha Európa önellátóvá válik földgázból? Mi lesz Szaud-Arábiával, ha az olajpalában gazdag Egyesült Államok és az olajhomokban ugyancsak bővelkedő Kína nem szorul többé importra?

A Kőolajexportáló országok szervezete, az OPEC 2014-ben azt jövendölte, hogy a világ energiaháztartásában 2040-ben még mindig a fosszilis eredetű energiák lesznek túlsúlyban. Mások megpróbálnak ennél is tovább látni, de az már most is bizonyos, hogy az olaj nélküli jövő elérkezéséről beszélni korai. Nem mintha nem lenne olaj nélküli jövő. Szükség is lesz rá az emberiség túléléséhez. De ez idő szerint nincs olyan része életünknek, amelyre ez az olykor kétszáz vegyelemet is tartalmazó lötty valamiképp ne lenne hatással. Hát ezért gondoltam, hogy az olajról írni mégis csak van olyan fontos, mint a sellőkről, vagy vámpírokról.

Az olaj nemcsak jótékonykodik, hanem ugyanolyan hévvel pusztít is? Igaz. Ölnek érte, mint az aranyért? Igaz. Háborúk robbannak ki miatta? Igaz. Éppen ezért nem olyan nagy merészség azt állítani, hogy amiről ez a könyv szól, az sokkal nagyobb hatással lehet az Ön életére, mint akármely fantázia szülte lény.

A nafta és a körötte gomolygó földgáz értéke a petróleumlámpa és a gázvilágítás felfedezése, különösen a belsőégésű motor megjelenése óta egyre nagyobb. Persze mondhatná valaki, hogy ha tényleg ez volna a legfontosabb, mármint az érték, akkor most inkább az aranyról kellene könyvet írni.  Csakhogy míg az arany csupán jelen van életünkben, annak olyan kitüntetett pillanataiban, mint az elsőbál és a menyegző, s olyankor igencsak csábosan ragyog, sorsunkat sokkal inkább ez a fekete aranynak is becézett kulimász határozza meg. Az elmúlt évszázadban ezen a bolygón egyetlen fontos esemény sem történt, melynek így vagy úgy, ne lett volna valami köze hozzá.

Az is igaz, hogy az olaj, melynek leülepedése a földkéregben egyes becslések szerint 300 millió évig tartott, párszáz év alatt elfogy. Hogy pontosan mikor, nem tudjuk, de ma még szerves része privát életünknek. Az olajéhség a készletek fogyatkozásával nem csökken, jóllehet az utóbbi években egy hordónyi újonnan felfedezett kőolajra négy hordónyi felhasznált kőolaj jutott. Lassan ötven éve már, hogy sehol a világon nem találtak újabb igazán hatalmas olajmezőt.

És? Norvégia és Venezuela, Azerbajdzsán, Nigéria vagy a szintén afrikai Csád példáján bárki láthatja, hogy amikor viszont mégis újabb olajtartalékokat hoznak fel a föld vagy a tenger alól, akkor velük együtt nemzetek emelkednek a magasba. Amikor pedig az új felfedezések vagy más okok miatt az olaj világpiaci ára megzuhan, mint 2014-15-ben, majd 2016 januárjában, (erre is Norvégia és Azerbajdzsán, és persze Oroszország a példa), azt az érintett országok azonnal megszenvedik. Vagyis ez a mai olajvilág, ha úgy tetszik, ez a mai világolaj, történelmi mértékkel mérve talán csak rövid távon befolyásolja életviszonyainkat, de addig elemi erővel.

Fordulatosság és izgalmak tekintetében az olaj regénye akár krimi is lehetne. Vagy talán nem is krimi, hanem katasztrófákkal és vérrel teli háborús regény? Igen, néha az, de békeidőben is sok múlik azon, hogy az olajkorszak után mi következik. Mert amióta kiderült, hogy a diesel-motorok akár étolajjal is működtethetők, és hogy a benzint a cukornádból vagy kukoricacsutkából kivont etanol is helyettesítheti, erre a kérdésre egyre több a lehetséges válasz.

Létfontosságú, hogy sikerül-e gyorsan és megnyugtatóan berendezni a világ új energiaháztartását, és ha igen, mivel... Az idő erre néha ijesztően rövidnek tűnik, de a kollektív bölcsesség az emberiségnek ezt az alapvető túlélési problémáját eddig még mindig megoldotta. Így kell legyen most is! Jó volna, ha az olvasó azzal csukná be ezt a könyvet, hogy az energiaválságról szóló híresztelések nagyobbik része csupán ijesztgetés, melyet ilyen-olyan-amolyan érdekek diktálnak.

De ez majd ennek a kriminek vagy háborús regénynek a vége lesz. Az eleje, az olajipar születése, nem hivatalosan 1859. augusztus 27-re tehető. Ezen a napon az Egyesült Államok Pennsylvania nevű államában, Titusville nevű kisváros közelében egy deszkából összeszögelt kezdetleges fúrótorony segítségével először sikerült nagyobb mennyiségű kőolajat kibűvölni a föld alól.

I.

Rockefeller

1.

Az őrült ezredes

A pennsylvániai Titusville városka az olajipar bölcsőjeként hirdeti magát a látogatóknak. Az Egyesült Államokban ilyen nevű kisvárosból is van vagy öt, ez a dolog azonban a mi Titusville-ünket a többi fölé emeli. Hasonló a helyzet a kissé délebbre fekvő Oil City-vel, mi több, magával Pennsylvania állammal is. A világ olajipara ott született, a Nagy Tavak vidékén.

Az olajipar első úttörőjét Edwin Laurentine Drake-nek hívták. Vasuti pályaőr volt, majd kalauzzá lépett elő, amikor azonban köszvényes lába miatt abba kellett hagynia ezt a munkát, olajvállalkozó lett belőle. Az akkor negyven éves amerikai férfi 1859. augusztus 27-én Titusville szomszédságában elsőként pumpált a felszínre nyersolajat egy némi jóindulattal olajkútnak mondható szerkezet segítségével. A szerkezetet egy William Smith nevű ezermesterrel együtt eszkábálták össze. Kivételes teljesítmény volt már ez is. Legalábbis Drake „ezredes” részéről, ahogy néhány emberével szólíttatta magát, noha pontosan annyi köze volt a hadsereghez, mint az olajkutatáshoz. Jóformán semmi köze nem volt egyikhez se. De hát tudvalévő, hogy a történelmet nem csak Napoleonok és Einsteinek írják.

Ezredesünk mindemellett ahhoz a különleges emberfajtához tartozott, amelynek egyedei annak idején a kötelékeiből kiszabadult vadászkutya kirobbanó energiájával vetették magukat a lakatlan földekre, keleten az olajláztól, nyugaton az aranyláztól felhevülve.  Egyszerűbben fogalmazva a meggazdagodás vágya fűtötte őket. Ennek az emberfajtának nemcsak olyan tulajdonságai vannak, mint a tanulatlanság, a nyerseség, az erőszakosság és a mohóság, hanem olyanok is, mint a becsvágy, a kitartás és a kiapadhatatlan energia. Ez utóbbi erények pedig az esetek egy csekély hányadában meg is hozzák az eredményt.

Drake olajkutató karrierje úgy kezdődött, hogy a Seneca nevű cég, az ekkortájt már Amerika-szerte ismert gyógyító Seneca-olaj forgalmazója, keresett valakit egy kis földtúró munkára a felszínközeli olajban gazdagnak vélt Titusville-i körzetben.  A választás voltaképpen azért esett Drake-re, mert ő a korábban vasutasként megszerzett szabadjegyével ingyen utazgathatott az olajlelőhelyek és a városok között.

A Seneca-olaj semmi mást nem tartalmazott, mint tisztított nyersolajat némi színezékkel és illatosító anyaggal. Eleinte bőrbetegségek, később gyomorrontás, májbaj és egyéb nyavalyák ellen használták. Gyógyhatását a seneca indiánok fedezték fel több mint kétszáz évvel korábban. A 19. század közepén már egész Amerikában ismert volt, és Európát is kezdte meghódítani. Arra is régen rájöttek már, hogy a nyersen orrfacsaró folyadékból tisztítással illóolajokat is lehet előállítani, de abban az időben kezdték az olajat mind nagyobb méretekben világításra is használni. Épp emiatt merült fel az a probléma, hogy a felszíni kőolaj-előfordulások és a szénből préselt olaj már nem elegendőek a gyorsan bővülő felhasználói iparágak alapanyag-ellátásához. Ezért kezdtek érdeklődni a földalatti olajkészletek íránt. A kutatások pedig egy-két év alatt meghozták az első eredményeket.

Két évvel az első sikeres fúrás előtt Drake-et egy George H. Bissell nevű vegyész bízta meg a Titusville környéki munkával. Bissell akkor a Seneca cég egyik tulajdonosa volt és rendíthetetlen híve a Pennsylvaniában ugyancsak indián őslakosok által felfedezett olaj kiaknázásának. Drake így a Seneca pénzén az Oil-Creek Valley nevű völgyben, gyakorlatilag lakatlan vidéken, kezdte el a furkászást. Már a vidék nevéből is tudni lehetett, hogy ott sok a fekete folyadék a felszín közelében, csak éppen a bizonyság megszerzése volt nehezebb, mint bárki hitte volna. „Az őrült ezredes”, ahogy a közeli településeken csúfolták, felütött egy sátrat, és a lakott településekről bejáró alkalmi munkások segítségével hónapokon keresztül kereste az olajat. Az első évben a legcsekélyebb eredményt sem sikerült elérnie. Magányosan telelt át a sátorban, de azzal, hogy remeteként élt, éhezett és fázott, senkit nem hatott meg. Munkásai a hideg beköszöntével faképnél hagyták, az addigi furatokat pedig a tél beomlasztotta.

A következő tavasszal, belátva, hogy szakismeretek hiányában nem sok reménye van a sikerre, egy kölcsönkért lovasszekérrel elzötyögött a százötven kilométerrel odébb fekvő Tarentum városba, mert ismerősök révén tudomást szerzett egy Billy (William) Smith nevű ezermesterről, akinek volt valamelyes tapasztalata a kútfúrásban is. Smith jött, hozott magával némi szakértelmet és néhány jobbminőségű fúrófejet. Deszkatornyot építettek a furat fölé, és ettől kezdve már ketten tekerték a kurblit, hogy a fúrófej lejjebb hatoljon a bíztatóan zsíros és iszapos földbe.

Egy szép napon a furat fölé hajolva Drake megérezte az olaj kesernyés, de számára mégiscsak bódító illatát, s megerősödött benne az az érzés, hogy nem szabad abbahagynia a kísérletezést. Jónéhány furat beomlását kellett azonban még megszenvedniük addig, amíg rá nem jöttek, hogy ha a csupasz földbe vájják a furatot, az előbb-utóbb elzáródik. Innen jött az ötlet, hogy a fúrófejet egy csövön keresztül eresszék egyre mélyebbre. A következő nyár végén egy már csövekkel védett kútból remélték álmaik beteljesülését. Azon a szombati napon, 1859. augusztus 27-én, Billy ébredt először, méghozzá rossz hangulatban. Mint már nem egyszer, arra a döntésre jutott, hogy most már elege van a sikertelen fúrásokból, tehát hazautazik. Az olajkúthoz lépve azonban olyasmit látott, amitől ugrabugrálni és kiabálni kezdett örömében:

– Megjött! – üvöltötte.

Drake álmosan kászálódott ki a sátrából és némileg hitetlenkedve sántikált ki a kúthoz, hogy aztán maga is megállapítsa: az éjszaka folyamán tetemes mennyiségű kátrányos folyadék szivárgott a felszínre. Egy kézi meghajtású pumpával még ezen a napon elkezdték az olajkitermelést.

A fúrótorony 21 méter mélyről hozta felszínre az olajat. A kút hozama napi négy köbméter, azaz mintegy két és fél hordó volt, s állítólag egyetlen nap alatt terjedt el a híre annak, hogy Drake kútjából feltört az olaj. A környéken hasonló fúrásokkal foglalatoskodó szerencselovagok már másnap rohantak beszerezni az acélcsövet, mely Drake olajkútját megvédte az eltömődéstől.

Ilyenformán Drake kétségkívül az olajipar úttörőinek egyike volt, s az sem érdemtelen, hogy a dicsőség rajta ragadt, bár életében ennek nem örülhetett. Ez a szakállas, bajszos férfi, akinek pillantása egyetlen fennmaradt portréjából ítélve szúrós volt, mint az olaj szaga, minden üzleti érzék és rafinéria ellen be volt oltva. Viszont rátarti ember lévén, időközben már összeveszett a Seneca céggel is. Ezzel voltaképpen szerencséje volt, mert a siker évében már saját pénzén és saját hasznára kereste az olajat. Mivel azonban módszereinek szabadalmaztatását elmulasztotta, a siker ugyanolyan gyorsan elpártolt tőle, ahogy jött. Hiába alapított maga is részvénytársaságot, egy 1863-as tőzsdei spekuláción elvesztette minden pénzét. Így aztán Edwin Drake koldusszegényen halt meg 61 éves korában. A Titusville-i Woodlawn temetőben ión oszlopokkal és tympanonnal ékesített pavilon és görög szobor őrzi az emlékét.

2.

Az olajmalária

Az imént leírt eseményeket ma már többnyire az olajipar keletkezésének hivatalos történeteként kezelik, holott legyen szó Drake-ről vagy akár Kolumbusz Kristófról, az idő az esetek többségében nem megvilágítja, hanem misztifikálja a régen történt dolgokat. Ezért könnyen lehetséges, hogy az olajkorszak hajnalán sem minden pontosan úgy történt, ahogy forrásaink ma leírják.  Hiszen szinte egyidőben Amerikában, Kanadában, Lengyelországban és Németországban számos hasonló kísérlet zajlott az ekkor már többféleképpen hasznosított értékes nedű felszínre hozására. Igaz, az amerikaiak elsősorban a kitermelés lehetőségeit keresték, az európaiak inkább a feldolgozás módjainak tökéletesítésén fáradoztak.

A kőolajat szabad előfordulásai révén, már az ókorban is ismerték és használták. Amerikában is jóval a fent leírt epizód előtt kezdődött el a felhasználása. Az első nagyobb kőolajelőforduló helyet már 1808-ban feljegyezték. Egy sóbánya mellett tört felszínre tetemes mennyiségű kőolaj, s attól kezdve egyfolytában hol Kentucky, hol Ohio államban találtak olajforrásokat. Legtöbbször inkább a helyiek bosszúságára, nem pedig örömére. A telepesek semmit nem tudtak kezdeni a sűrű fekete lével a negyvenes évekig, amikor is megjelent a petróleumlámpa és a Seneca-olaj megkezdte a maga diadalútját.

Az ipari olajfúrás e ma is használatos módszerét Drake és társa alkalmazta elsőként. Hogy ez pontosan úgy történt-e, ahogy a leírások ránk hagyták, az nem fontos. Az viszont igen, hogy Pennsylvania északi részén őt és az ő módszereit kezdték el utánozni a környékbeli egykutas olajvállalkozók, és hogy az első siker hírére újabb szerencsevadászok jöttek erre a vidékre. Jöttek? Ez nem pontos kifejezés. Tódultak, sáskarajként lepték el az Oil-Creek Valley környékét.

Az első olajláz a 19. század hatvanas éveiben úgy futott át Amerikán, mint valami maláriajárvány. Ezrével özönlöttek az iparágban semmiféle tapasztalattal nem rendelkező, vagy egyszerűen csak a gyors meggazdagodás reményében mindenre kész marcona férfiak Pennsylvániának abba a távoli csücskébe, ahol Edwin Drake és eleinte mindössze néhány tucatnyi társa kicsalogatta a földből az olajat. Nem a pallérozottabb emberfajtához tartoztak. Ugyanúgy lovon és colttal a derekukon jártak, mint aranyra áhitozó társaik a Vadnyugaton. Csak az erősek és kiméletlenek voltak képesek megvédeni aprócska, sokszor egyetlen olajkútból álló birtokaikat a terjeszkedni kívánó tehetősebb vállalkozóktól. Utóbbiak pedig saját fegyveres bandáikkal járták az olajvidéket, s nem egy esetben egyszerűen elkergették a konkurenciát, vagy eltűntették a föld színéről. Mindennapos eseménynek számítottak a verekedések és lövöldözések, a hordólopás, a kutak betemetése, a fúrótornyok felgyújtása és a vezetékek elvágása. Az ököljog minden egyéb jogot felülbírált. Legalább egy évtizedbe telt, mire a vidéken kiépültek a bíróságok és az igazságszolgáltatás központjai, hogy lassan átvegyék a hatalmat a coltoktól.

Az olajkutatás nem csupán azért számított kockázatos vállalkozásnak, mert aki belevágott, az gyakorlatilag az életét tette kockára. Ennél is nagyobb rizikót jelentett az, hogy a megvásárolt földdarab alatt volt-e olaj vagy nem. Magának a kitermelésnek is kezdettől megvolt a sötét oldala. Sosem lehetett tudni, mennyi idő alatt apad ki egy kút és mennyi olajat kell felszínre hozni ahhoz, hogy a kínálatot egyensúlyba hozzák a kereslettel. Az olajbiznisznek ez az a sérülékeny pontja, amely napjainkban sem szűnt meg. Kiszámíthatatlansága miatt ennek az iparágnak az átlagnál sokkal nagyobb a kockázata.

A Pennsylvániai olajmezőket, melyek az állam északnyugati csücskében voltak, a nagyvárosokból az akkori közlekedési eszközökkel roppant nehezen lehetett elérni. Mindenekelőtt az állam átellenes csücskében a négyszáz kilométer távolságban fekvő fővárostól, Philadelphiától voltak távol, de még a százötven kilométernyire fekvő Pittsburgtől is. A szállítás részben vasuton történt, persze miután a vasuti sineket elvezették az olajvidékig. A többit főként azokon a folyókon vitték, melyekhez vasútvonalak is vezettek. Az olajat hordókban szállították és a hordók átlagos nagyságából adódik, hogy ennek a nyersanyagnak a mennyiségét a mai napig barrelben mérik. Egy barrel vagy hordó olaj 163 és fél liternek, egy gallon pedig durván négy és fél liternek felel meg.

Az olajárak a kezdet kezdetén, ha lehet, még kiszámíthatatlanabbul ugrabugráltak, mint napjainkban. A Drake és társai által előidézett olajláz első évében, 1860-ban egy hordó olaj ára húsz dollár volt. Egy évvel később, a hirtelen megnövekedett termelés hatására már csak tíz cent! Az 1863-as ár 8 dollár, az 1865-ös 3 dollár volt. Évtizedes távlatban azonban az olaj mégiscsak valamiféle paradicsommá változtatta Pennsylvániát. Nemcsak a fúrótornyok száma szaporodott havi átlagban százzal, hanem az olajvidékeken most már gombamódra nőttek ki a semmiből a templomok, a könyvtárak, a vaudeville-színházak, s az államban hamarosan kilenc napilap, valamint hetven hetilap jelent meg.

Az olajipar nemcsak kultúrát teremtett maga körül, hanem más gazdasági ágak fejlődését is serkentette. Az illatosítók, a gyógyszerek és kenőcsök mellett, melyek eleinte lényegében nyersolajból készültek, mindenekelőtt az olajfinomítók nőtték ki magukat villámsebesen. Míg az olajtermelés kockázata mit sem csökkent, a szállítás, a finomítás és a különféle feldolgozási módok eredménye sokkal kiszámíthatóbbá vált. Ezért aztán a kalandorok közül azok, akiknek volt valami kis sütnivalója, inkább az utóbbi ágazatokban próbáltak szerencsét. Aki tudott számolni, az előtt kezdettől világos lehetett, hogy a pénz nem a termelésben, hanem a feldolgozásban van. Míg a kutak körül sürgölődő mindenre elszánt kalandorok esélyét katasztrófálisan korlátozta az a tény, hogy ezer fúrás közül átlagban mindössze harminc volt eredményes, a már kitermelt olajból ilyen vagy olyan módon biztos haszon származott.

Amikor 1862-ben az akkor 23 éves John D. Rockefeller és Clark nevű barátja először lovagolt be Oil City piacára, hogy szemügyre vegye, miféle olajügyletek köttetnek ott a termelők, a finomítók, a hordógyártók és a szállítók között, egy dolgot már napnál világosabban láttak: az olajfúrást jobb az egymással civakodó balfácánokra hagyni. Az eszesebbje inkább a késztermékkel foglalkozik. A meggazdagodás biztos útja nem az olajkutatás, még csak nem is a kitermelés, hanem a feldolgozás, a szállítás és az értékesítés.

Rockefeller apja a német hugenottákig vezette vissza családfáját, így inkább lázadó típus volt. Anyja, Eliza viszont mélyen vallásos baptistaként fanatikus hitet oltott a gyermekbe: bármit is tegyen, minden cselekedetét fentről vezénylik, s bármilyen üzleti manőverbe kezd, azt az ő istenének oltalma alatt teszi.

Sem John D. Rockefeller, sem más emberfia nem tudhatta ekkor még, hogy a felismerés, miszerint az áru értéke nem a termelőnél, hanem a piacon dől el, hamarosan a világ első, s talán azóta is legnagyobb tőkés korporációjának kiépüléséhez vezet. Bár a trösztellenes törvények magát Rockefellert és az általa létrehozott Standard Oil nevű óriáscéget később elsöpörték, a különbség Edwin Drake szerény Titusville-i emlékműve és a New York-i Rockefeller center között jelképesnek mondható. Azt mutatja, hogy Rockefeller lehetett ugyan gengszter, kizsákmányoló, lehetett a modern gazdaságtörténet egyik leggátlástalanabb csirkefogója, ahogy a róla szóló irodalom egy része személyiségét jellemzi, de azért nélküle és az általa elsőként végrehajtott bődületes tőkekoncentráció nélkül Amerika ma aligha lehetne a világ vezető gazdasági hatalma...

A Rockefeller név sokak szemében az önzetlen jótékonykodás, másokéban a lelkiismeretlen, embernyúzó karvalytőke szinonímájává lett. New York 46. utcájában, az Ötödik Avenue sarkán, a Rockefeller center ingyenes utcai műlyégpályáján minden évben nagy a nyüzsgés. Ezen a jégen nem a műkorcsolya királynői, hanem a környékbeliek és a kisgyerekek bukdácsolnak. Ott, a hócsípte kipirult arcok és örömtől csillogó szemek láttán az arrajáróknak akár az is eszébe juthat, hogy John D. Rockefeller nem ivott, nem dohányzott és példás családi életet élt. Egyetlen szenvedélye volt: a korcsolyázás. Továbbá, hogy az ő fia volt az, aki a több toronyházból álló irodakomplexum építkezését 1929-ben elindította. Ezzel az óriási   beruházással és hetvenezer munkás foglalkoztatásával Amerika leggazdagabbjai akkor mégiscsak emberbaráti érzelmeiknek engedtek. Hazájukat igyekeztek segíteni abban, hogy kievickélhessen a gazdasági válság gödréből. Mely persze nem utolsó sorban az ő hibájukból, és a hozzájuk nagyon is hasonló pénzmániákusok zabolátlan tőzsdespekulációi miatt keletkezett. Igen, ez ilyen bonyolult.

A szélsőséges gyűlölködők (akik a komplex gondolkodás képességének hiányában egyáltalán nem tudnak és nem akarnak különbséget tenni a jó és rossz között, ami sokszor ugyanabban az emberben munkál) a Németországból Amerikába származott, eredetileg hugenotta érzelmű Rockefeller családot már régen kinevezték a gonosz földi helytartójává. Bírálói, köztük egy Ida Tarbell nevű jótollú, de nagyon elfogult amerikai újságírónő szorgos munkássága nyomán milliók teszik ugyanezt, méghozzá világnézeti hovatartozástól függetlenül. Ostobaságból, kényelemből, könnyen befeketíthető ellenséget keresve.

Ida Tarbell elfogultságára van némi mentség. Az ő édesapja ugyancsak az olajkutatás megszállottjai közé tartozott és ugyanolyan szegénységben végezte, mint Drake, valamint sok tízezer társa, akiknek „nem jött be”.  Így esett, hogy gyűlölettel teli Rockefeller-életrajzával, melyet jókor és jó érzékkel írt meg, Ida nagymértékben meghatározta a későbbi Rockefeller-képet, mely egy profitra éhes, s annak megszerzése érdekében bármilyen bűncselekmény elkövetésére hajlamos üzletember durván leegyszerűsített jellemrajzát mutatja felénk.

A csápjait a világ minden országára kiterjesztő tőkés ragadozó ábrázolása alig különbözött egymástól a korai amerikai irodalomban, vagy a későbbi kommunista, majd a fasiszta tömegpropagandában. Később is kevés új színnel gazdagodott ez a kép a radikális iszlám tanaiban, melyek 2001. szeptember 11-én az Al-Kaida New York elleni hadműveletéhez vezettek. A World Trade Centert, mely ennek a háborúnak a fő célpontja volt, köztudomásúan ugyanennek a szimpla ideológiának a jegyében rombolták le. Ez az ideológia a világ minden baját a keményen dolgozó Drake-ek és Tarbellek (proletárok), illetve az ő munkájukon élősködő, tevékenységük minden hasznát lefölöző Rockefellerek (a burzsoázia) között feszülő, amúgy nyilvánvalóan létező érdekellentétre vezeti vissza.

Más kérdés, hogy Marx Károly szerint filozófiai értelemben termékeny konfliktusról van szó. A világot, a technikai és tudományos haladást mindig is a helóták és arisztokraták, szolgák és urak, proletárok és burzsoák, vagyis két különböző társadalmi helyzet, embertípus és életforma létezése, természetes ellentéte és küzdelme vitte előre. A legnagyobb teljesítmények pedig sokszor olyan emberektől származnak, akiknek vérében és sorsában mindkét embertípus jellemzői kimutathatók. Közéjük sorolható a mélységes nyomorból nagy magasságokba kapaszkodott John D. Rockefeller is.

3.

Ördög Bill fia

Ördög Bill – miként John D. Rockefeller édesapját csúfolták – bigámistaként, ártatlan nőkkel erőszakoskodó dúvadként, egyszóval közönséges, mégcsak nem is nagystílű csirkefogóként szerepel a Rockefeller-életrajzokban. Éppen ilyen képet fest róla Ida Tarbell már említett könyve is, mely 1904-ben jelent meg A Standard Oil társaság története címmel.

A hölgy, akinek édesapja, mint említettem, maga is egész életében olajjal üzletelt Pennsylvániában, csak éppen lényegesen kevesebb sikerrel, mint például a Rockefellerek, közvetlen gyermekkori élményként élte meg az első olajláz zavaros éveit. Ida Tarbell egyik ősét 1692-ben boszorkányságért felakasztották, így különösen érzékeny lehetett az ördöngősségekre. Ida egész életét a nagy korporációk elleni harcnak szentelte. Minden gyűlöletkeltésre alkalmas részletet kiderített a Rockefeller-családról, melynek tagjairól persze elmondható, hogy valóban nem tisztes úriházakból érkeztek a vadkeletre. Billről, a családfőről például köztudott volt, hogy John fia és annak testvérei mellett egy másik nőnek is csinált két gyereket. A nagy család – papa, mama, gyerekek és a szerető a két gyerekével – egy ideig egy háztartásban élt. Egészen addig, ameddig Bill meg nem elégelte az egész népes gyülekezetet és tovább nem állt Kanadába – egy harmadik nőszemély kedvéért. Ördög Bill, akinek ilyenformán kicsit sok embert kellett etetnie és eltartania, természetesen az olajból próbált pénzt csinálni. Igaz, Rockefeller örege valamivel megelőzte a korát: nem a földet fúrta, hanem a mások által begyűjtött olajat árulta.    Alighanem ez a felismerés volt az egyetlen dolog, amit John nevű fia megörökölt tőle.

John Davison Rockefeller New York mellett, egy Richford nevű településen, a szülők kis farmján álló házikóban született 1839-ben, de az imént kifejtett okok miatt gyermekkorának nagyobb részét édesanyjával és fiatalabb testvéreivel töltötte. Az anya karaktere merőben különbözött Bill papáétól. Istenfélő baptista volt, ultraszigorú erkölcsökkel, aki nem ismert kíméletet, ha a gyerekek áthágták a morális korlátokat vagy a családfőként általa felállított szabályokat.  A kis Johnny-t pedig egy faoszlophoz kikötve verte, ha megszegte azokat.

Ördög Bill dobbantása után a mama nem csinált titkot abból, hogy mostantól a család rangidős férfiját és eltartóját a Johny gyerekben látja. Az ifjú Rockefeller pedig óriási igyekezettel próbált megfelelni az anyai elvárásoknak. Ez oda vezetett, hogy – az amerikai férfiideálnak amúgy máig megfelelően – a gátlástalanságig törekvő, ugyanakkor fegyelmezett, teljesítménycentrikus, s ami ezzel szinte automatikusan jár együtt: siker-és pénzéhes fiatalember lett belőle.

Apja távollétében John valóban felelősnek érezte magát anyjáért, nővéréért, és három kisebb testvérükért. Iskola után fát vágott, vizet hordott, bevásárolt, és közben folyton azon törte a fejét, hogyan lehetne pénzhez jutni. Első bizniszét savanyúcukorkákból csinálta. Kilószámra vásárolt édességet, aztán kisebb adagokban, új csomagolásban adta tovább az iskolatársainak, természetesen felárral. Hétéves korában egy pulykafészekből kiszedte a tojásokat, felnevelte a csibéket és eladta a pulykákat. Kertet kapált otthon és a szomszédban, s amikor pénzhez jutott, félretett minden centet, mert hamar rájött, hogy a földtúrásnál sokkal jobban tud keresni, ha ugyanazoknak a farmereknek pénzt ad kölcsön magas kamatra. Szokatlan tudatosságára jellemző, hogy eszébe sem jutott középiskolába, vagy college-be menni. Ehelyett üzleti iskolába járt, 16 éves korában, 1855-ben pedig már könyvelői állást kapott. Húszévesen egy barátjával céget alapított és elkezdett élelmiszerrel kereskedni. A számok és a részletek iránti fogékonyságának, és persze az üzleti érdek mindenek fölébe helyezésének köszönhetően vállalkozásait már akkor is, mint ahogyan később is, siker koronázta.

John 22 éves volt, amikor kitört az amerikai polgárháború, melyben Pennsylvania az Észak oldalán harcolt, ő pedig pénzt csinált. Az akkori szokásoknak megfelelően katonai szolgálatra maga helyett egy általa fizetett zsoldoskatonát küldött, ő maga pedig élelmiszerszállítmányokat adott el az északiak hadseregének. Az Oil Creek-i olajvidéken először 1862-ben jelent meg Clark nevű barátjával. Nappal az olajkutak körül vizslattak, este a helyi lebujokban kérdezősködtek az olajvállalkozók helyzetéről. Rockefeller a legolcsóbb kőolajvásárlási lehetőségeket kereste, mert már akkor tudta, hogy a roppant kockázatos olajfúrásba nem szabad bekapcsolódnia. A következő évben megvette a legnagyobb clevelandi olajfinomítót, kivásárolta barátját és üzlettársát, majd egy újabb, saját maga által épített finomítóval megalapozta olajbirodalmát. Ettől kezve évekig semmi mást nem csinált, csak nyersolajat vásárolt és lámpaolajat adott el. Majdnem olyan egyszerű biznisz volt ez is, mint a savanyúcukorkák porciózása, még abban is, hogy viszonylag kevés, ám teljesen biztos hasznot hozott.

A Standard Oil of Ohio 1870. január 10-én jött létre olajfinomító cégek részvénytársaságaként egymillió dolláros alaptőkével. Addigra Rockefeller már új tőkéstársakat is keresett. Erre nemcsak azért volt szüksége, hogy friss pénzt szivattyúzzon az üzletbe, hanem azért is, hogy saját tulajdonosi pozíciói rejtve maradjanak a világ előtt. A birodalom óriási sebességgel és energiával bővült, Rockefeller pedig gátlástalanul taktikázott, de nagyon is átgondolt, egyéni stratégia mentén tette ezt, vagyis volt mit rejtegetnie a konkurencia elől. Pennsylvania még hemzsegett a kalandoroktól, akik egyre-másra furták az egyre termelékenyebb kutakat, s ezzel voltaképpen lenyomták az olajárat. Egetverően nagy ész sem kellett ahhoz, hogy valaki, aki ért a számok nyelvén, rájöjjön, mi a teendő. Mint tudjuk, Johnt egyáltalán nem érdekelte a kitermelés, azt viszont látta, hogy az, ami siker a kitermelésnél, kudarcot jelenhet a piacon.

Amikor két évvel Drake olajkútjának felállítása után, 1861 szeptemberében az egyik közeli farmon az Empire Well nevű olajkút megkezdte a kitermelést és csövein át napi háromezer hordónyi olaj tódult a felszínre, az addig drága nedű ára napokon belül hordónként tíz centre zuhant. Megbizonyosodván arról, hogy a piaci árak kézbentartása a piacra jutó olaj mennyiségétől, azaz a kereslet és a kínálat egyensúlyban tartásától függ, John a szállításra és a finomítókra összpontosította figyelmét, de ott aztán mindent letarolt. Nem csak a nagy finomítókat vásárolta fel, hanem a legolcsóbb hordókat, ha kellett, a hordókészítéshez szükséges faanyagot, a szállítóhajókat és a raktárépületeket is.

A vasutakkal nehezebb dolga volt, azok felvásárlásához nem volt elegendő tőkéje. És különben is, a pennsylvániai vasutakat a legendásan gazdag Vanderbilt család tartotta kézben. John mégis megtalálta a megoldást. Leghirhedtebb üzleti manővere ezen a területen az úgynevezett rabatt-ügy volt: a Pennsylvaniai vasutak rabattra, azaz visszatérítésre kötelezése.

Az üzleti élet minden normája szerint észbontó ajánlat így szólt: emeljétek fel a vasuti szállítás díját, hogy elrettentsük a konkurenciát, de titokban adjátok vissza nekünk a díjak egy részét. Cserébe a tizenkét olajfinomító cég felajánlja, hogy minden olaját a szerződő vasuti társaságokkal szállítja. A csúszópénzt persze csak a szerződő társaságok, a Standard Oil és a South Improvement Company-ban tömörülő tizenkét Rockefeller érdekeltségébe tartozó olajfinomító cég kapta, miközben az összes konkurens cég számára megdrágították a szállítást.

Ennek a piszkos kis üzleti fogásnak a részleteit különböző források különböző módon írják le. Cornelius Vanderbilt egyszer maga is elmesélte, milyen egyszerűen jártak túl az eszén az olajkereskedők. Szerinte addig jártak a nyakára, addig magyarázták különös képletük előnyeit, amíg rá nem állt az üzletre. Ez volt az ő verziója. Mások szerint azonban sokkal durvább dolgok is történtek. Rockefeller és emberei addig fenyegetőztek a vasuti pályák megrongálásával és a sínek felrobbantásával, amíg a vasuti társaságok meg nem értették, hogy nincs is más választásuk.

Igazi gazdaságtörténeti kuriózum, a korrupció klasszikus példája volt ez a szerződés, mellyel Rockefellerék még azt is elérték, hogy a hordónkénti 2,56 dolláros szállítási díjból nemcsak saját fuvarjaikra kaptak vissza hordónként 1,06 dollárt, hanem a szerződésen kívüli szállítók fuvarjaira is. Micsoda matematika: ha egy „ellenséges” cég ezer hordó olajat szállít a vasutakon, akkor a „mieink” ezer hordó olajat ingyen szállíthatnak, miközben a vasút tőlük még mindig fél dollárral többet vasal be, mint tőlünk...

4.

Az első olajháború

A titkos szerződést 1872. január 18-án írták alá. Rockefellernek evés közben jött meg az étvágya.  Az amúgy halkszavú és szerény fiatalembernek a célja ugyanis nem az volt, hogy tönkretegye a konkurenciát, hanem hogy megszerezze. Bejelentkezett a konkurens cégek tulajdonosaihoz, a maga kicsit félszeg járásával haladt a márvánnyal bélelt előcsarnokokon és plüssszőnyegeken, egészen az elnöki irodáig, s ott, miután felajánlották, hogy foglaljon helyet valamelyik kényelmes fotelben, szelíden előadta jövetelének célját: segíteni kíván a bajbajutott cégen. A tulajdonosok, akik szerint cégük egyáltalán nem volt bajban, egy pár percig kételkedve hallgatták, de amikor a fiatalember ismertette velük a vasutakkal kötött megállapodás részleteit, kezdték megérteni, hogy mekkora bajban vannak. Egy-két esetben persze előfordult, hogy ajtót mutattak neki, de nem ez volt a jellemző, a legtöbbször meghallgatták. És ekkor a vendég megtette a maga gáláns ajánlatát, ami által a cég elkerülheti a bukást: csatlakozzon az általa irányított South Improvement Companyhoz. Készpénzt vagy részvényeket ajánlott, s kilátásba helyezte, hogy társasága minden körülmények között garantálja az új belépő talponmaradását.

A 26 független olajfinomító közül 20 már márciusig kötélnek állt, de Rockefeller nagy menetelése ezzel még nem ért véget. Az olajfinomítók kartelljében lévő cégek kisebbik része, mintegy ötöde ekkorra már az ő személyes tulajdonában volt. A rabatt-szerződés ugyanis végső soron ellene dolgozott: mindenki gazemberségnek tartotta, amit az akkor már „a nagy anakonda” néven emlegetett Standard Oil művelt. Februárban a Titusville-i operaház termében háromezer olajtermelő gyűlt össze, hogy tiltakozzék a Standard Oil praktikái ellen. A jelenlévők szakszervezetet alapítottak és kötelezettséget vállaltak arra, hogy senkinek nem adnak el naftát, akinek valamilyen köze van a Standard Oil-hoz.

Az ellenállás erejében bízva Cornelius Vanderbilt március 25-én becsületszavát adta, hogy vége a csúszópénzeknek, s pár nap múlva Rockefeller is ugyanezt tette. Nem telt bele azonban három hét sem, s Rockefeller egy másik titkos szerződést kötött a vasuti mágnással, most már arról a csúszópénzről, amely nem is a társasághoz kerül, hanem személyesen az ő zsebébe. És hogy hogyan lehetett rávenni erre a vasutak királyát? Hát úgy, hogy Rockefeller közölte vele: vagy fizet, vagy az ő finomítóiból a jövőben vizi úton utazik tovább az olaj.

Május 16-án Titusville-ben az amerikai olajtermelők és finomítók nagy összejövetelén John D. Rockefeller bejelentette igényét az egész amerikai olajipar feletti ellenőrzésre. Az olajipar válságára, a súlyos belharcokra hivatkozott, s arra, hogy a torzsalkodások mindannyiuk üzletét rontják. Bízzák csak rá a dolgokat – sugallta, s rögtön másképp lesz. Egymással összefogva az olajtársaságok még a vasutaknak is diktálhatják az árakat – ígérte. Amikor azonban kimondta, hogy a vasutakat külön rabattokra lehet majd kényszeríteni, a teremben kitört a pánik és a felháborodás. Ma azt mondanánk: szavaival olajat öntött a tűzre.

– Gazember! Tolvaj! Csirkefogó! – ilyen kiáltások hangzottak fel, s a jelenlévők öklüket rázva szidalmazták a fiatal üzletembert, aki nem várta meg, amíg ellátják a baját az olajiparosok, akik már tudtak ezt-azt a módszereiről. Ugyanolyan csendesen és szerényen, ugyanolyan kisfiús mosollyal, ahogy érkezett, igaz, valamivel szaporább léptekkel, elhagyta a termet. Ma azt mondanánk: olajra lépett.

Addigra már az egész olajvidék fortyogott a rabatt-szerződés miatt, és a lelőhelyek tulajdonosai összefogtak az élősködők ellen. Egymillió dolláros alapot dobtak össze üzletük megvédésére, fegyvereseket toboroztak és kidolgozták a saját tervüket arra, hogyan szabadulhatnának meg az iparág csirkefogóitól. A közharag céltáblája továbbra is a Standard Oil volt. A társaság irodái előtt napról-napra nagy tömegek verődtek össze, fújoltak és fütyültek, betörték az ablakokat, fenyegették a társaság alkalmazottait, majd fegyveres küldöttséget menesztettek a Standard Oilhoz azzal az egyszerű üzenettel, hogy nem állnak meg, amíg el nem érik a titkos szerződés felbontását. A társaság igazgatói pedig berezeltek.

A szerződést felbontották, azon a napon örömünnep kezdődött Titusville-ben, de Rockefeller egyáltalán nem volt elkeseredve. A további szerződéseit maga kötötte, miután a vasuti mágnás Vanderbilttel, a New York Central vasuti társaság gazdájával már korábban lejattolt. Ezzel az egyetlen üzlettel egymillió dollárt keresett. Ezek után 1874-ben létrehozta a Central Association nevű szövetséget, melynek célja az olajfinomítók teljes centralizálása volt, megintcsak a vasutakkal kötött alkuk révén. A képlet ugyanaz: aki benne van a buliban, az kap némi visszatérítést a vasutaktól, aki nincs benne, annak sokkal többe kerül a szállítás. A buliban viszont csak a szövetség vezetőjének, John Rockefellernek az engedélyével lehetett helyet kapni...

Philadelphia után Pittsburgh és New York következett, s hamarosan már csak kétféle olajfinomító létezett Amerikában: az egyik, amelyik benne volt a Rockefeller-féle szövetségben, a másik, amelyik nem volt benne, s ezért olyan ellenségnek minősült, melyet zsarolni, kijátszani, kiszorítani kell. És így ment ez 1876-ig, amikor a Rockefeller erőszakosságát nehezen toleráló Pennsylvania vasúti társaság elkezdett saját olajfinomítókat vásárolni.

A máskor oly higgadt fiatalember most szinte fuldoklott a dühtől, s rohant a vasút igazgatóihoz, hogy ne tegyék ezt. A vasutak azonban nem óhajtottak az olajiparosok markában vergődni. Egy teljes éven át harcoltak a normális üzleti viszonyokért. A küzdelmet sztrájkok és pereskedések kísérték, s eleinte úgy tűnt, hogy Rockefellernek ezúttal nincs esélye, mert a konkurens tőkéseken kívül az átlagembert is ellene hangolták. A Petróleumtermelők Szövetsége panaszaival egészen a kongresszusig és Ulysses C. Grant elnökig eljutott, s e magas fórumok határozottan szembeszálltak az olajipar monopolizálásával.

Rockefellert és szövetségét, mely voltaképpen a történelem első trösztje volt, mindenki a pokolba kívánta. Ekkor történt meg az is, hogy a modern ipar történetében először valaki elzárta az olajcsapot. Csakhogy amikor a termelők kezdték megtagadni az eladást, akkor ő meg egyszerűen megszüntette az olajszállítást. Szállítóhajói hónapokig vesztegeltek tétlenül a kikötőkben. Senki nem adott el és senki nem vásárolt olajat, a tröszt pedig kifárasztásra játszott, és addig tűrte az ebből eredő óriási veszteségeket, amíg  a vasutak végül beadták a derekukat. Az első olajháborúból mindenki vesztesen került ki. A kutatók, a termelők, a szállítók és a finomítók is, és maga a tröszt is, mely csak közvetített ugyan, de azért minden szálat a kezében tartott. Anyagi veszteség ide vagy oda, végül  legyőzött minden ellenállást.

Hatalmának csúcspontján az ifjú John D. Rockefeller Amerika olajfinomítóinak és vasúti társaságainak nagyobbik részét vasmarokkal tartotta a kezében. Anélkül, hogy az olajkutatás vagy a termelés bármely kockázatát magára vállalta volna, egyedül diktálta az árakat. 1874-ben például egyetlen éjszaka folyamán emelte 15 centről 25 centre az olaj hordónkénti árát, és a Standard Oil nevű anakonda növekedése további öt évig töretlen volt.

5.

A legyőzhetetlen féreg, mint féregírtó

Az alapigazság, mely szerint a fák nem nőnek az égig, John. D. Rockefellerre is érvényesnek bizonyult. Birodalma hatalmas volt, de nem örök. Edgar Poe hasonlatával élve, a Standard Oil évtizedeken át Legyőzhetetlen féregként randalírozott a gazdasági világszínpadon. Százezreknek adott kenyeret és meleget, másokat viszont, így a szénbányászati iparban dolgozókat, földönfutóvá tett. Jelen volt az élet minden területén, s ha már féregről volt szó, hát ez a birodalom még a kor egyik legpusztítóbb trópusi bélbetegségének, a bányaféregnek a kiírtásában is szerzett érdemeket. Rockefeller idővel iparmágnásként megbukott, de még további negyven éven át, egészen haláláig jótékonykodott a magánvagyonából, mely nyersolajból keletkezett és őt az akkori világ leggazdagabb emberévé tette.

A történetet mindvégig tomboló háború kísérte az első ipari világtröszt és az amerikai kormányok, szakszervezetek és trösztellenes mozgalmak között, méghozzá roppant változó sikerrel. Ezt figyelembe véve aztán a Rockefellerek bukása sem egyértelmű.  A New York-i Rockefeller Center, a Rockefeller Alapítvány, továbbá négy amerikai egyetem – közöttük a híres Berkeley és a Chicagói Egyetem – napjainkban is a Rockefeller család önzetlenségét és dicsőségét hirdeti. A hosszú háborúban mindkét félnek voltak látványos győzelmei és súlyos vereségei. Eleinte úgy tűnt, hogy az olajbirodalom nem is olyan mindenható. 1879-ben például az olajtermelő vidékek kisemberei, akiknek haragját gondosan szították a mindenkori megmaradt versenytársak és a vasuti bárók, felülkerekedtek. Elérték, hogy Pennsylvania állam Legfelsőbb Bírósága elmarasztalta Rockefellert, William nevű testvérét és a Standard Oil további hét vezető emberét.

A bűncselekmény a vádirat szerint az volt, hogy a társaság vezetői „összeesküvést szőttek monopólium létrehozása céljából, kidolgoztak egy olyan üzleti modellt, mely elnyomta az olajtermelésben dolgozókat és sértette érdekeiket, észszerűtlen visszatérítéseket és részesedéseket csikartak ki a vasúti társaságoktól...”. Rockefeller azonban, aki New Yorkban élt, viszonylag könnyedén elérte New York állam kormányzójánál, hogy ne teljesítsék a pennsylvaniai hatóságok kiadatási kérelmét. A bírósági döntés látszólag a Standard Oil hosszú haldoklásának kezdetét jelentette. De csak látszólag, mert a haldoklás és az elkerülhetetlen feldarabolás előtt még évtizedekig tartó világuralom következett.

Rockefeller ipari birodalmának felépítése nem csekély idegfeszültséggel járhatott, de John D. Rockefeller idegrendszere elképesztően állóképesnek bizonyult a nehéz évek folyamán, amikor bírósági ítéletek hosszú sorában marasztalták el tisztességtelen üzleti módszereit. Pennsylvánia után 1882-ben az ohioi bíróság feloszlatta a Standard Oil of Ohio céget, mire Rockefellerék azonnal megalapították a Standard Oil Trust of Ohio nevű új céget, mely 14 társaságnak a teljes, további 26-nak a részleges vagyonát birtokolta. Ez persze egy újfajta tulajdonlás volt, ahol minden cégnek saját vezetői, bankszámlái és tulajdonosai voltak. Csupán maguk a tulajdonosok tudták, hogy nem is ők az igazi tulajdonosok, hanem a tröszt és az üzleti piramis csúcsán maga Rockefeller áll.

A hatósági korlátozásokkal szembeni ellenállás ereje magának a trösztnek a természetéből, az általa megvalósított tőkekoncentrációból következett. A helyzet a későbbi multik szinte korlátlan befolyásához hasonlítható. Mindkét esetben az a lényeg, hogy az egyeduralkodó szerepre vágyó korporáció – nevezzük cégszövetségnek – képes-e ellenőrzése alá vonni azokat a közintézményeket, melyeknek egyebek mellett éppen az ilyen túlhatalomra szert tévő monopóliumok ellenőrzése volna a feladata. A Standard Oil e tekintetben semmiben nem különbözött a mai cégóriásoktól, melyeket néha a legerősebb kormányok vagy politikai szövetségek se képesek megrendszabályozni. A Standart Oil ezzel tudtán kívül új fejezetet nyitott a gazdaság és a politika összefonódásának terjedelmes történetében: ez volt az első valamennyi közül.

A New York-i Broadway 26-os számú épület évtizedekig a világ legismertebb üzleti címe volt. Hatalma tetőpontján John D. Rockefeller olyan birodalmat irányított innen, amely erősebb volt akármelyik amerikai államnál, de még a szövetségi kormánynál is. Méghozzá azért, mert bármelyik említett hatalmi központnál nagyobb anyagi lehetőségek birtokában volt. Az olajkirály Clevelandből költözött 1885-ben a Broadway és a New Street közötti hatalmas épületbe, mely előbb tíz, majd 16 emeletes volt, s csak a múlt század huszas éveiben alakult át ráépítéssel New York egyik első felhőkarcolójává.  A magassági vetélkedőt a maga 31 emeletével már régen elvesztette ugyan, de a maga idején Felső-Manhattan legmagasabb épülete volt.