A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

James Clavell: Tai-Pan

Copyright © 1966 by James Clavell

All rights reserved.

Fordította

SZENTGYÖRGYI JÓZSEF

Hungarian translation © Szentgyörgyi József örököse, 2025

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Szerkesztő Gy. Horváth László

Kézirat-előkészítő Hernád Imre

Korrektor Ábrahám Viktória

Tördelőszerkesztő Pyber Anita

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978 615 106 100 8

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.alexandra.hu

www.moobius.hu

A szerzőtől az Európa Könyvkiadónál megjelent:

A sógun

Gajdzsin

ELSŐ KÖNYV

Dirk Struan kilépett a HMS Vengeance zászlóshajó tatfedélzetére, és hosszú léptekkel a hágcsó felé indult. A hetvennégy ágyús csatahajó a szigettől félmérföldnyire horgonyzott. Körülötte a flotta többi hadihajója, az expedíciós haderő csapatszállítói, kereskedőhajók és a Kína-járó kereskedők ópiumklipperei ringatóztak a vízen.

Hajnal volt – szürke, fagyos csütörtök –, 1841 januárjának huszonhatodik napja.

Miközben végigment a főfedélzeten, Struan kipillantott a partra, s végigbizsergett rajta az izgalom. A Kína elleni háború úgy ért véget, ahogy tervezte. Diadallal, mint megjósolta. A győzelem jutalmára – a szigetre – húsz éve áhítozott. És most kisvártatva partra száll, hogy tanúja legyen a birtokbavételi aktusnak, hogy a saját szemével lássa, miként válik egy kínai sziget őfelsége Britannia királynője, Viktória koronájának ékkövévé.

Hongkong volt ez a sziget. Harminc négyzetmérföldnyi sziklahegy Dél-Kína óriásfolyama, a Gyöngy-folyó torkolatának északi oldalán. Ezeryardnyira a szárazföldtől. Zord. Terméketlen. Déli partja néhány apró halászfalujától eltekintve lakatlan. Pontosan a Csendes-óceán felől minden évben betörő rettenetes viharok útvonalában. Kelet és nyugat felől veszélyes homok- és sziklazátonyok. Értéktelen a mandarin számára – mandarinnak nevezték a kínai császár valamennyi hivatalnokát –, akinek tartományához tartozott.

Ezzel szemben a földkerekség legfontosabb kikötője. S egyben Struan ugródeszkája Kína felé.

– Hé! – kiáltott a fiatal őrszolgálatos tiszt egy vörös kabátos tengerészre. – Mr. Struan nagycsónakját a hajóközepi hágcsóhoz!

– Igenis, uram! – A tengerész a hullámvéden áthajolva visszhangozta a parancsot.

– Egy pillanat az egész, uram – mondta a tiszt, leplezni próbálva a kínai tengerek legendás hírű kereskedőfejedelme iránt érzett, félelemmel vegyes tiszteletét.

– Nem sietős, fiam. – Struan hatalmas termetű, ezernyi vihart átélt arcú férfi volt. Kék szalonkabátjának gombjai ezüstből készültek, szűk fehér nadrágját gondosan tengerészcsizmájába gyűrte. Szokásos fegyvereit viselte – egy kést hátul az övében, egy másikat a csizmaszárban. Negyvenhárom éves volt, vörös hajú, a szeme smaragdzöld.

– Szép napunk van – mondta.

– Igenis, uram.

Struan lemászott a hajóhágcsón, odaállt nagycsónakjának orrába, s rámosolygott féltestvérére, Robbra, aki a csónak közepén ült.

– Késünk – mondta széles mosollyal Robb.

– Igen. Őexcellenciája és az admirális hosszú lére eresztette a mondókáját. – Struan egy pillanatig merőn nézte a szigetet, aztán intett a fedélzetmesternek. – Köteleket eloldani! A partra, Mr. McKay!

– Igenis, uram!

– Hát ezt is megértük, mi, Tajpan? – mondta Robb. Kínai kifejezést használt: tajpan – legmagasztosabb férfiú. Egy cégnek, hadseregnek, flottának vagy nemzetnek csak egy ilyen embere lehet – az, akié a tényleges hatalom.

– Igen – felelte Struan.

Ő volt a Nemes Ház Tajpanja.

Első fejezet

– A ragya ebbe a bűzhödt szigetbe! – mondta Brock, végignézve a parton, majd föl a hegyre. – Egész Kína a lábunk előtt hever, és mi mindössze ezt a meddő, redves sziklát vesszük el.

A tenger partján állt két Kína-járó barátjával. Körülöttük kisebb csoportokban kereskedők és az expedíciós haderő tisztjei ácsorogtak. Mindenki a királyi flotta parancsnokára várt, hogy megkezdje a ceremóniát. A zászlórúd mellett, két nyílegyenes sorban húsz tengerész állt díszőrséget, egyenruhájuk vöröse egyetlen skarlát csíkká forrt össze. A közelükben, kettesével-hármasával azok a matrózok álldogáltak, akik csak az imént kínlódták bele a zászlórudat a köves talajba.

– Nyolc harangkor kellett volna felvonni a lobogót – mondta Brock türelmetlenségtől rekedtes hangon. – Már egy órája. Mi ez az istenverte késlekedés?

– Rossz zsosz csütörtökön káromkodni, Mr. Brock – mondta Jeff Cooper. A szikár, sasorrú amerikai Bostonból érkezett. Fekete szalonkabátot viselt, filcből készült kürtőkalapját hetykén félrecsapva hordta. – Nagyon rossz!

Cooper társa, Wilf Tillman enyhén megmerevedett: a fiatalabb férfi orrhangjában burkolt élt érzett. Tillman zömök, pirospozsgás ember volt, alabamai.

– Megmondom én, úgy, ahogy van, ez az egész istenverte légypiszok rossz zsosz – mondta Brock. A „zsosz” szót a kínaiaktól tanulták: egyaránt jelentett szerencsét, sorsot, istent és ördögöt. – Istenverte rossz.

– Nem hinném, uram – mondta Tillman. – A Kínával való kereskedelem jövőjét most ez a sziget jelenti, jó zsosz ide, rossz zsosz oda.

– Hongkongnak nincs jövője – pillantott le rá Brock. – Nekünk a kínai szárazföldön van szükségünk nyitott kapukra, és ezt maga is tudja, az istenfáját!

– Ezeken a vizeken ez a legjobb kikötő – mondta Cooper. – Bőségesen van hely hajók felbakolására és kijavítására. Bőségesen van hely házak és raktárak építésére. És végre a kínaiak akadékoskodásával sem kell számolnunk.

– Egy kolóniának termőföldre van szüksége, és parasztokra, akik megművelik, Mr. Cooper. És bevételre – mondta türelmetlenül Brock. – Bejártam az egészet, akárcsak maga. Itt egy szál fű sem terem meg. Se szántóföld, se forrás, se legelő. Tehát se hús, se krumpli. Mindent, amire szükségünk van, tengeren kell hozni. Gondoljon a költségekre! Hiszen itt még halászni sem lehet rendesen. És ki fogja fizetni Hongkong fenntartását? Méghogy kereskedelem!

– Szóval maga efféle kolóniát akar, Mr. Brock? – kérdezte Cooper. – Én azt hittem, hogy a brit birodalomnak – gyakorlottan kiköpött a szél irányába – már elegendő ilyenfajta kolóniája van.

Brock keze a kése felé tévedt.

– A torkát tisztítandó köpött, vagy a birodalomra? – Az ötven felé közeledő, nagydarab, félszemű Tyler Brock olyan kemény és elnyűhetetlen volt, akár az acélpengék, amelyekkel ifjúkorában Liverpoolban házalni kényszerült, olyan erős és veszélyes, mint azok a felfegyverzett kereskedőhajók, amelyekre menekült, s amelyeknek végül, a Brock és Fiai fejeként, ura lett. Drága ruhát viselt, derékszíját és kését ékkövek díszítették. A szakálla őszült, a haja nemkülönben.

– Hideg napunk van, Mr. Brock – mondta gyorsan Tillman, akit bosszantott fiatalabb társának túl hosszú nyelve. Brock nem az az ember, akit érdemes ingerelni; még nem engedhetik meg maguknak vele szemben a nyílt ellenségeskedést. – A szél mint a borotva, nem találod, Jeff?

Cooper biccentett. A szemét azonban nem vette le Brockról. Neki nem volt kése, de a zsebében egy rövid csövű, nagy kaliberű pisztoly lapult. Körülbelül olyan magas volt, mint Brock, de vékonyabb, és nem félt senkitől.

– Adok magának egy tanácsot, Mr. Cooper – mondta Brock. – Jobb, ha nem köpköd túl gyakran, miután kimondta, hogy brit birodalom. Akadhat valaki, aki nem lesz ilyen jóhiszemű maga iránt.

– Köszönöm, Mr. Brock, megjegyzem – felelte Cooper könnyedén. – De hadd adjak én is egy tanácsot magának: rossz zsosz csütörtökön káromkodni.

Brock elfojtotta indulatát. Természetesen szétzúzhatná a Cooper–Tillman Társaságot, a legnagyobb amerikai kereskedelmi céget. De most mint szövetségesekre van szüksége rájuk, Dirk és Robb Struan ellen. Brock átkozta magában a zsoszt. A zsosz tette lehetővé, hogy a Struan-cég Ázsia legnagyobb kereskedőházává fejlődjön, olyan gazdaggá és hatalmassá, hogy a többi Kína-járó kereskedő félelemmel vegyes tisztelettel és irigységgel csupán a Nemes Ház-ként emlegette – nemesnek nevezték, mert első volt gazdagságban, méretekben, kereskedelemben, klipperekben, de leginkább azért, mert Dirk Struan volt a Tajpan, a Tajpan Ázsia valamennyi tajpanja között. A zsosz volt az oka, hogy tizenhét esztendővel ezelőtt Brock elvesztette fél szemét, ugyanabban az évben, amelyben Struan megalapította birodalmát.

A Csüsan-sziget táján történt. Csüsan pontosan délre fekszik az óriási sanghaji kikötőtől, a hatalmas Jangce-folyó torkolata közelében. Brock hatalmas rakomány ópiummal vergődött át a monszunon – Dirk Struan néhány napi távolságból követte, szintén ópiumteherrel. Brock ért elsőként Csüsanra, eladta a szállítmányát, és azzal a boldog tudattal fordult vissza, hogy Struan ezek után kénytelen lesz északabbra hajózni, vállalni az ismeretlen partok ismeretlen kockázatát. Minden vitorlát kibontva, teljes hátszélben tartott hazafelé Macauba, kincsesládái színültig ezüstrudakkal. Ekkor hirtelen hatalmas vihar támadt a Kínai-tengeren. A kínaiak „taj-fung”, Legmagasztosabb Förgeteg néven emlegették ezeket a viharokat. A kereskedők tájfunnak nevezték. Maga volt a megtestesült pokol.

A tájfun irgalmatlanul megtépázta a hajót, Brock beszorult egy ledőlt árbóc és rudazata közé. Magatehetetlenül feküdt, amikor egy szél által meglendített felhúzókötél az arcába csapódott. Emberei kiszabadították, de a vasalt végű kötél kiütötte a bal szemét. A hajó az oldalára dőlt, Brock is segített a matrózoknak levagdalni és a tengerbe szórni a vitorlákat meg a kötélzetet, s a hajó valami csoda folytán ismét fölegyenesedett. Aztán brandyt öntöttek Brock vérző szemüregébe: máig nem felejtette el a kínt.

Arra is emlékezett, hogyan futott be a kikötőbe jóval azután, hogy már elveszettnek hitték; pompás háromárbócos klipperéből nem maradt egyéb, csak egy szétvált eresztékű, árbócok, ágyúk és kötélzet nélküli csupasz hajótest. És mire ismét fölszerelte árbócokkal, rudazattal, kötélzettel, ágyúval, puskaporral, golyóval, emberekkel, és újabb rakomány ópiumot vásárolt, odalett legutóbbi útjának teljes haszna.

Struan egy kis lorhán futott bele ugyanabba a viharba; az ilyen hajókat, amelyeknek teste kínai módra, árbócai, kötélzete angol módra készült, általában part menti csempészutakon használták – jó időben. Struan azonban – mint mindig, most is – elegánsan és sértetlenül vészelte át a förgeteget, s mire Brock befutott, ő már a rakpartról üdvözölte; zöld szeme gúnyosan tekintett rá.

Dirk és az ő átkozott zsosza, gondolta Brock. A zsosz tette lehetővé, hogy Dirk egyetlen bűzös lorha révén egy flottára való klipperre, több száz lorhára, raktárakra, ezüstrúdtőkére tegyen szert. Az istenverte Nemes Házra. A zsosz taszította a Brock és Fiait az istenverte második helyre. A másodikra! Ráadásul, gondolta, az elmúlt évek során a zsosz Struanhoz hajlította a mi istenverte, kényes gyomrú teljhatalmú megbízottunk, a méltóságos istenverte Longstaff fülét. És most összefognak, hogy kiárusítsanak minket. – A ragya verje ki Hongkongot, a ragya cifrázza ki Struant!

– Ha nem Struan terveit követjük, sose nyerjük meg ilyen könnyen a háborút – mondta Cooper.

A háború két évvel ezelőtt, Kantonban kezdődött, amikor a kínai császár, aki eltökélte, hogy észre téríti az európaiakat, megpróbált véget vetni a brit kereskedelem alapvető ágának, az ópiumcsempészetnek. Ling alkirály katonasággal vétette körül az idegenek kantoni kolóniáját, s a védtelen angol kereskedők életéért cserébe Ázsia valamennyi ópiumládáját követelte. Végül húszezer láda ópiumot kapott és semmisített meg, s ennek fejében megengedte az angoloknak, hogy visszavonuljanak Macauba. A brit birodalom azonban sem a kereskedelmébe való beavatkozást, sem állampolgárainak megfenyegetését nem vette félvállról. Hat hónappal ezelőtt a brit expedíciós hadsereg, elméletileg Longstaffnak, a legfőbb kereskedelmi biztosnak a parancsnoksága alatt, megérkezett Keletre.

Az ihletett tervet azonban – hagyják békén Kantont, minden probléma forrását, s ehelyett küldjék az expedíciós haderőt északra, Csüsan alá – Struan gondolta ki. Struan feltételezte, hogy a szigetet egy puskalövés nélkül elfoglalhatják, mivel a kínaiakat váratlanul éri a támadás, és bármelyik modern európai hadsereggel vagy flottával szemben védtelenek. Egy kis garnizont hátrahagyva Csüsanon, és néhány hajóval blokádot alkotva a Jangcén, az expedíciós haderő felhajózhat északra, a Pejho-folyó torkolatáig, s a folyam deltájától alig százmérföldnyire fekvő Pekinget fenyegetheti. Struan tudta, hogy csak egy ilyenfajta közvetlen fenyegetés bírhatja rá a kínai császárt, hogy azonnal békét kínáljon. Kitűnő koncepció volt. És fényesen bevált. Az expedíciós haderő az elmúlt év júniusában érkezett meg Keletre. Júliusra elfoglalták Csüsant. Augusztusban már a Pejhónál horgonyoztak. Két hét múlva a császár egy hivatalnokot küldött, hogy a békéről tárgyaljon – ez volt az első alkalom a történelemben, amikor egy kínai császár hivatalosan elismert egy európai nemzetet. Első alkalommal történt meg az is, hogy a háború jóformán nem követelt véráldozatot.

– Longstaff nagyon okosan tette, hogy elfogadta a tervet – mondta Cooper.

– Minden Kína-járó tudta, hogyan lehet Kínát térdre kényszeríteni – felelte nyers hangján Brock. Följebb tolta homlokán a kalapját, és megigazította szemén a kötést. – De azt mondja meg, miért egyezett bele Longstaff és Struan abba, hogy tárgyalásokba bocsátkozzanak Kantonnal? Minden bolond tudja, hogy a kínaiak számára a „tárgyalások” csak az időhúzást szolgálják. Mindaddig ott kellett volna maradnunk északon a Pejhónál, amíg a békeszerződést alá nem írják. De nem, mi visszahozzuk a flottát, és már hatodik hónapja várjuk, hogy ezek a szarháziak odabiggyesszék a nevüket a papírra. – Kiköpött. – Őrület, tiszta őrület. Ennyi idő- és pénzpocsékolás, és mind ezért a bűzös szikláért. Csüsant kellene megtartanunk. Azt érdemes lenne. – Csüsan húsz mérföld hosszú, tíz mérföld széles, termékeny és gazdag sziget volt, egy jó kikötővel és egy nagy várossal, Tinghajjal. – Ott legalább van elegendő levegő az ember számára. Ezenfelül, ha bármi előadódik, elég onnan elküldeni három-négy fregattot, hogy blokádot vonjon a Jangcén. Aki úr azon a folyón, úr Kína szívén. Ezért kellene ott letelepednünk, az istenfáját!

– Csüsan még a miénk, Mr. Brock.

– A miénk. De ez az istenverte szerződés nem vonatkozik rá, így nem lesz a miénk. – Brock toporgott a mind dermesztőbb szélben.

– Talán megemlíthetné Longstaffnak – mondta Cooper. – Fogékony a tanácsokra.

– De nem az enyémekre. Ezt maga is jól tudja. Én amondó vagyok, hogy ha a parlament tudomást szerez erről az egyezségről, pokoli ribillió lesz.

Cooper rágyújtott egy manilaszivarra. – Hajlok a véleményére. Elképesztő egy papírdarab ez, Mr. Brock. Főként ma, amikor minden európai hatalom területeket sajátít ki, és uralomra vágyik.

– Miért, talán az Egyesült Államok nem? – Brock vonásai megfeszültek. – Mi van az indiánjaikkal? Meg Louisiana megvételével? Spanyol-Floridával? Már Mexikóra meg Orosz-Alaszkára kacsingatnak. Az utolsó posta szerint még Kanadát is megpróbálják elcsaklizni.

– Kanada amerikai, és nem angol. Nem fogunk háborút vívni Kanadáért. Önként fog csatlakozni hozzánk – mondta Cooper, idegességét palástolva. Megvakarta pofaszakállát, s a mind élesebbé váló szél elleni védekezésül összébb húzta szalonkabátját. Tudta, hogy a brit birodalom elleni háború ez idő szerint végzetes lenne, tönkretenné a Cooper–Tillman-céget. Átkozott háborúk. Mindazonáltal azt is tudta, hogy hacsak meg nem állapodnak, az Államoknak háborút kell vívnia Mexikóval és Kanadával. Akárcsak az angoloknak Kínával.

– Nem lesz háború – próbálta diplomatikusan csitítani társát Tillman. Felsóhajtott. Visszavágyott Alabamába. Ott úriemberként élhet az ember, gondolta. Ott nem kell nap mint nap átkozott angolokkal, ilyen Brock-féle istenkáromló, mosdatlan szájú söpredékkel közösködni, vagy ilyen megtestesült pokolfajzattal, mint Struan – de még ilyen zabolátlan fiatalemberekkel sem, mint üzlettársa, Jefferson Cooper, aki azt hiszi, hogy Boston a világ közepe. – És így vagy úgy, de ennek a háborúnak is vége.

– Vésse a fejibe a szavaimat, Mr. Tillman! – mondta Brock. – Ez az istenverte egyezség nem jó se nekünk, se nekik. Meg kell tartanunk Csüsant, és kaput kell nyitni a kínai szárazföldre. Néhány héten belül megint háborúzni fogunk. Júniusban, amikor megjönnek a szelek meg a viharok, a flottának megint föl kell vitorlázni a Pejho alá. És ha megint háborúskodunk, mi lesz az idei teaterméssel meg a selyemmel, he? Tavaly alig volt kereskedelem a háború miatt – tavalyelőtt semmi se, a tetejibe még el is lopták az ópiumunkat mind egy szálig. Csupáncsak tőlem nyolcezer ládányit. Kétmillió ezüsttaelembe került. Készpénzben.

– Az a pénz nem veszett el – mondta Tillman. – Longstaff utasított minket, hogy adjuk oda. Váltságdíjként az életünkért. A brit kormány nevében írást adott róla. És az egyezségben az áll, hogy hatmillió ezüsttaelt kapunk érte.

Brock harsányan fölkacagott. – Maga azt hiszi, hogy a parlament tiszteletben fogja tartani Longstaff papírját? A világ bármelyik kormányát kipenderítenék abban a pillanatban, amint elköveti azt az arcátlanságot, hogy ópiumra kér pénzt. Ami pedig a hatmilliót illeti – hát az lesz a hadisarc. Jobban ismerem a parlamentet, mint maga. Azt tanácsolom maguknak, mondjanak búcsút a félmillió taeljüknek. Szóval ha idén megint háborúba bocsátkozunk, megint nem lesz kereskedelem. És ha idén sem tudunk kereskedni, mindnyájan tönkremegyünk. Maguk is, én is, minden Kína-járó. Még az az istenverte Nemes Ház is. – Előkapta az óráját. A ceremóniát már egy órája el kellett volna kezdeni. Eljár az idő, gondolta. Eljár, de nem a Brock és Fiai felett, az istenfáját. Dirknek tizenhét esztendőn át jó zsosza volt, ideje már a változásnak.

Kedvtelve gondolt másodszülött fiára, Morganre, aki ügyesen – és irgalmat nem ismerve – képviselte valamennyi érdekeltségüket Angliában. Azon tűnődött, sikerült-e Morgannek aláaknázni Struan befolyását a parlamentben és a bankárok körében. Tönkreteszünk, Dirk, gondolta, s veled együtt Hongkongot is. – Mi az isten ez a késlekedés? – kérdezte, és elindult a matrózok között fel-alá járkáló tengerésztiszt felé.

– Mi bajod, Jeff? – kérdezte Tillman. – Tudod, hogy igaz, amit Hongkongról mondott. Tudhatnád, hogy nem érdemes kötözködni vele.

Cooper vékony ajka mosolyra húzódott. – Olyan átkozottul magabiztos ez a Brock. Nem tehetek róla.

– Ha az is igaz, amit a félmillióról mondott, tönkrementünk.

– Igen. De ha nem lesz kifizetés, Struan tízszer annyit veszít. Sose félj, ő megkapja a pénzét. Tehát mi is megkapjuk.

Tillman vállat vont. – Nem tudom. De Brocknak igaza volt az egyezséggel kapcsolatban. Esztelenség. Sokba fog ez kerülni nekünk.

Az utóbbi három hónap során a Cooper–Tillman-cég a Nemes Ház titkos megbízottjaként működött. Kantont és a Gyöngy-folyót brit hadihajók tartották blokád alatt, és a britek számára tilos volt a kereskedés. Longstaff – Struan rábeszélésére – embargót rendelt el mint a béke kikényszerítésének újabb eszközét, tudva, hogy Kanton raktárai dugig vannak teával és selyemmel. Mivel azonban Amerika nem üzent hadat Kínának, az amerikai hajók a blokád ellenére nyugodtan közlekedhettek, fügét mutatva a hadihajóknak. A Cooper–Tillman-cég félmillió font teát vásárolt Csen-ce Csin Arntól – ismertebb nevén Csin-kuától –, a leggazdagabb kínai kereskedőtől, s az árut Manilába szállította, „spanyol kalmároknak”. A manilai spanyol tisztviselő tekintélyes sáp ellenében kiadta a szükséges export- és importengedélyeket, a teát átrakták Struan klippereire, s azok máris száguldottak vele vámmentesen – Angliába. A tea ellenértékeként Struan egy rakomány ópiumot tett valahol partra Csin-kua részére.

Tökéletes terv, gondolta Cooper. Mindenki meggazdagodik, és hozzájut a kívánt áruhoz. De ha a mi hajóink egyenesen Angliába vitorlázhattak volna a teával, vagyont kereshettünk volna. Átkozta a brit hajózási törvényt, amely csak honi hajók számára engedélyezte, hogy árut vigyenek Anglia kikötőibe. Az isten verje meg őket, övék a világ!

– Jeff!

Cooper követte társa tekintetét. Egy pillanatig nem fogta fel, mit akar láttatni vele Tillman a zsúfolt öbölben. Aztán észrevette a zászlóshajótól elváló nagycsónakot, és benne a szálas, vörös hajú skótot, aki olyan hatalommal rendelkezett, hogy képes volt a parlamentet az ujja köré csavarni, s háborúra késztetni a világ legnagyobb nemzetét.

– Túlzás lenne azt remélni, hogy Struan elsüllyed – mondta Tillman.

Cooper felnevetett. – Rosszul ítéled meg őt, Wilf. A tenger amúgy sem merné ezt megtenni vele.

– Talán egyszer majd meri, Jeff. Ideje volna, az ég minden szentjeire mondom!