Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Anton Csehov

A HALÁL ÁRNYAI

fordította:
Goda Géza

BUDAÖRS, 2025

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-186-6 EPUB
ISBN 978-963-678-187-3 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2025

A mű eredeti címe:
Учитель словесности

első kiadás: 1894
az elektronikus változat az 1924. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Anton Csehov (1860 – 1904) portréja
részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

Első fejezet

Él itt valahol Oroszországban egy érdemes tudós professzor, titkos tanácsos és lovag. Sztyepanovicsnak hívják, akinek annyi az orosz és külföldi rendjele, hogy valahányszor fölrakja őket, a diákokat szent borzongás járja át, mintha ereklye-borította oltár előtt állnának. Társasága a legelőkelőbb. Az utolsó huszonöt-harminc év alatt nem volt olyan hírneves tudós, akivel ne lett volna benső ismeretségben. Ma már nincsenek barátai, de ha régi barátainak listáján végignéz az ember, ilyen nevekre bukkan: Piragov, Kavjelin és Nyekraszov, a költő. Mindezek őszinte és meleg barátságukkal tisztelték meg Sztyepanovicsot, aki az összes orosz és három külföldi egyetem levelezőtagja. Ezenkívül még sok minden egyéb, s ez a sok minden egyéb az, ami együttvéve «neves» emberré teszi.

Neve népszerű. Minden valamirevaló művelt ember ismeri Oroszországban, a külföldi tanszékeken pedig ezekkel a díszítő jelzőkkel emlegetik: a híres, a nagynevű. Azok közé a kisszámú nevek közé tartozik az övé, amelyeket sem ócsárolni, sem gúnyosan emlegetni nem lehet, ha csak rosszízlésű ember hírébe nem akarunk keveredni. És bizonyára így is volna, mert nevemmel egy híres ember képe van egybeforrva, aki rendkívüli tehetségénél fogva a köznek nagy hasznára van. Én szorgalmas és kitartó vagyok, mint a teve, ami igen nagy dolog. Ezenkívül tehetséges vagyok, ami még nagyobb dolog. Mindezeken felül jónevelésű, szerény és becsületes ember is vagyok. Az orrom sohasem dugtam se az irodalomba, se a politikába, sohasem próbáltam tudatlanokkal folytatott viták révén népszerűséget szerezni, sem ünnepi lakomákon, sem kartársaim temetésén sohasem tartottam beszédeket… Tudományos hírnevemen egyetlen folt sincs és senki sem tud rosszat mondani rólam.

E név viselője, vagyis én, én most hatvankét éves vagyok, kopasz fejem, hamis fogam és gyógyíthatatlan tikem van. Amilyen ragyogó és szépen hangzó a nevem, éppolyan sötét és csúnya vagyok én magam. Fejem és kezeim reszketnek a gyengeségtől; nyakam a nagybőgő nyakához hasonló, mint Turgenyev egyik hősnőjéé; mellem behorpadt, hátam keskeny. Mikor beszélek vagy előadást tartok, szám elferdül; mikor mosolygok, egész arcom agg ráncokkal telik meg. Szomorú alakomon nincs semmi érdekes, s legfeljebb mikor betegségem kínoz, keletkezik külsőmön valami különös vonás, melynek láttára mindenkinek ez a kegyetlen gondolata támad: «Na, ez sem viszi már sokáig!»

Előadási modorom ma sem rossz. Még ma is le tudom kötni két órára hallgatóságom figyelmét. Beszédem tüze, a jó stílus, amelyben fejtegetéseimet tartom, és humorom, hangom fogyatékosságát majdnem teljesen elfedik. Hangom tudniillik száraz, éles és éneklő, mint a tücsök cirpelése. Az írással azonban nem megy egykönnyen a dolog. Agyvelőmnek az a része, amely az írói működést irányítja, fölmondta a szolgálatot. Emlékezőtehetségem cserbenhagyott, gondolataimból hiányzik a következtetés helyessége, s amikor papírra akarom vetni őket, úgy érzem, mintha szerves összefüggésük iránt nem volna már érzékem. Gyakran nem azt írom, amit kellene s mikor a végére érek, már elfeledtem az elejét. Mondataimat egyhangúan építem föl, kifejezéseim szegényesek és határozatlanok. Gyakran a legegyszerűbb szókat is elfelejtem, s nagy erélyt kell kifejtenem, nehogy felesleges frázisokkal és haszontalan bevezetésekkel írjam tele leveleimet. Mindez kétségtelen bizonyítéka értelmi erőim hanyatlásának. És érdekes: minél egyszerűbb a levél, annál kínzóbb erőlködést kell kifejtenem. Tudományos értekezés írása közben szabadabbnak és okosabbnak érzem magamat, mintha gratuláló levelet vagy valami rövid értesítést kell fogalmaznom. És még egyet: németül vagy angolul sokkal könnyebben írok, mint orosz nyelven.

Ami életmódomat illeti, elsősorban álmatlanságomat kell említenem, amely az utóbbi időben oly nagyon kínoz. Ha valaki azt kérdezné tőlem, hogy jelenlegi életednek mi a legfontosabb és legkiemelkedőbb jellemző vonása, ezt kellene felelnem: az álmatlanság. Úgy, mint azelőtt, ma is pont tizenkettőkor vetkőzöm és fekszem le. Csakhamar elalszom, de két órakor már ébren vagyok és az az érzésem, mintha egyáltalán nem aludtam volna. Fel kell kelnem és lámpást kell gyújtanom. Egy vagy két óra hosszat járok a szoba egyik sarkából a másikba, nézegetem a képeket és a régi, ismert fotográfiákat. Ha a járkálást meguntam, asztal mellé telepszem. Mozdulatlanul ülök, semmire sem gondolok és semmi kívánságom nincsen. Ha véletlenül könyv van előttem, magam elé húzom és minden érdeklődés nélkül olvasni kezdek. Egy éjjel például egészen gépiesen olvastam végig egy egész regényt, melynek ez a sajátságos címe volt: «Amit a fecske énekelt». Hogy figyelmemet ébren tartsam, ezerig számolok, vagy valamelyik kollégám arcvonásait képzelve magam elé, emlékezni kezdek arra, hogy melyik évben és milyen körülmények közt hívták meg az egyetemre. Szeretek néha zörejekre is figyelni. Néha Liza leányom, aki a második szobában alszik, mond valamit álmában, máskor feleségem gyertyával a kezében végigmegy a szobán s szinte biztosan elejti a gyufaskatulyát, majd a szekrény roppan a kályha melegétől, vagy a lámpás lángja kezd hirtelen dalolni - és mindezek a hangok, nem tudom miért, felizgatnak. Nem aludni éjjel annyit tesz, mint minden percben bevallani magunknak, hogy nem vagyunk normálisak. Ezért türelmetlenül várom a reggelt és a világosságot, amely jogot ad az ébrenlétre. Hosszú, kínos idő múlik el, míg a kakas az udvaron kukorékolni kezd. Ez az én első, kedves hírnököm. Attól számítva, hogy a kakas megszólal, tudom, hogy egy óra múlva odalent a portás is fölébred és dühös köhögés közben, nem tudom, mi célból, fölmegy a lépcsőn. Az ablaktáblák mögött most lassanként egyre halványabb lesz a levegő, az utcán hangok hallatszanak...

A nap azzal kezdődik, hogy a feleségem bejön hozzám. Éjjeli köntös van rajta, még fésületlen, de már megmosdott és Eau-de-Cologne illata árad róla. Mindig olyan az arca, mintha véletlenül jött volna be hozzám és mindennap ugyanazt mondja:

- Pardon, csak egy percre... Megint nem aludtál?

Elfújja a lámpást, az asztal mellé ül és beszélni kezd. Nem vagyok próféta, de már előre tudom, hogy miről lesz szó. Néhány egészségemre vonatkozó nagyon aggodalmas kérdés után rendszerint fiunk jut hirtelen eszébe, aki katonatiszt Varsóban. Huszadika után, minden hónapban ötven rubelt küldünk neki - és ez beszélgetésünk legfontosabb témája.

- Persze, nehezünkre esik, - sóhajtja feleségem - de mielőtt végleg a maga lábára áll, mégis kötelességünk, hogy segítsünk rajta. A fiú idegenben van, gázsija csekély… Különben, ha azt hiszed, a jövő hónapban ötven helyett negyvenet is küldhetünk neki... Mit gondolsz?

A mindennapi tapasztalat megtaníthatta volna feleségemet arra, hogy kiadásaink sohasem csökkennek, akármennyit beszélünk erről a dologról, de feleségem mit sem ad a tapasztalatokra és minden áldott reggel a mi katonánkról beszél és arról, hogy a kenyér, hála Istennek, olcsóbb lett ugyan, ellenben a cukor árát két kopekkel emelték. Mindezt olyan hangon mondja, mintha valami nagy újságot közölne velem.

Hallgatom és szólok:

- Igen, igen.

Különös, fölösleges gondolataim támadnak, bizonyosan azért, mert az éjjel nem aludtam. A feleségemre nézek és úgy csodálkozom, mint egy kis gyermek. Kétkedve kérdezem magamtól, vajon ez az öreg, nagyon kövér, nehézkes asszony, akinek arcán állandóan a legkicsinyesebb kenyérgond és félelem tompa kifejezése ül, akinek tekintetét az adósságok és nélkülözések örökös gondja fátyolozza be, vajon ez az asszony, aki örökösen csak a nagy kiadásokról beszél s csak az árak hanyatlásánál tud mosolyogni, azonos-e az én egykor karcsú Varjámmal, akit olyan szenvedélyesen szerettem, mert jó és világos esze, tiszta lelke volt, mert szép volt és mert annyi érdeklődést mutatott tudományom iránt, mint Desdemona Romeo dicsősége iránt? Vajon ez az asszony csakugyan az én Varjám-e, aki évekkel ezelőtt fiamat szülte?

Pillantásomat erőlködve fúrom e nehézkes öreg asszony arcába, keresem benne az én Varjámat, de a régiből már csak az irántam való aggodalom maradt meg. Igen és még az a szokás, hogy fizetésemet «fizetésünk»-nek mondja, sipkámat «sipkánk»-nak. Fáj a szívem, ha ránézek, s hogy megvigasztaljam, hagyom beszélni. Még akkor sem szólok közbe, ha valakiről igazságtalanul ítélt, vagy ha nekem támad, mert nem praktizálok és nem írok tankönyveket.

Beszélgetésünk vége mindig egyforma. Feleségemnek hirtelen eszébe jut, hogy még nem ittam meg teámat, ami valósággal megrémíti szegényt.

- Oh, - mondja, miközben feláll - csak ülök itt s a teafőző már régen az asztalon van. Csak fecsegek! Istenem, mi lett az én emlékezőtehetségemből?!

Sietve megy az ajtó felé, majd hirtelen megáll:

- Jegor már öt hónap óta nem kapta meg a bérét. Tudod-e ezt? A cselédségnek pontosan kellene bért fizetnünk, mert sokkal könnyebb havonként tíz rubelt kifizetni, mint ötven rubelt öt hónapra.

Mikor kinyitja az ajtót, még egyszer megáll és így szól:

- Senkit nem sajnálok annyira, mint szegény Lizánkat. A lány a konzervatóriumba jár, a legjobb körökkel érintkezik, de úgy öltözik, hogy - az Isten tudja. Téli köpenyével már szégyen az utcára menni. Ha akárki leánya volna, nem volna baj, de így mindenki tudja, hogy a titkos tanácsos úr, a hírneves tanár úr gyermeke.

Mikor aztán így a nevemet és címemet szememre vetette, végre kimegy a szobából. És így kezdődik rám nézve minden nap. És ami azután következik, az sem sokkal szebb.

Miközben teámat iszom, Liza leányom jön be hozzám köpenyben, kalapban. A hangjegy-mappa kezében van és a konzervatóriumba készül. Huszonkét éves, de fiatalabbnak látszik. Csinos és emlékeztet feleségem fiatalkori külsejére. Gyöngéden megcsókolja homlokomat és kezemet, aztán így szól:

- Jó reggelt, apukám! Hogy vagy?

Gyermekkorában rajongott a fagylaltért s gyakran kellett vele a cukrászdába mennem. A fagylalt volt számára minden szépnek a mértéke. Ha valami kellemeset akart mondani, így szólt: «Papa, te olyan vagy, mint a vanília». Az egyik ujját «dió»-nak, a másikat «vanília»-nak, a harmadikat «málná»-nak hívta. Ha reggelenként köszönteni jött, térdemre ültettem, ujjacskáit sorban végigcsókolgattam és így szóltam: