részlet

Budapest, 2023

Copyright © Szigeti Ildikó, 2023
All rights reserved.

© XXI. Század Kiadó, 2023

ISBN 978 963 568 462 5

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Borítóterv Győrfi Judit
Szerkesztette Tegyi Timea
Előkészítés Mandl Orsolya
Korrektúra Harrach Judit
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Tartalom

Előszó

András

Imposztor szindróma

Hűtlenségre kódolva

A csapodár jófiú

Előbújás

Mentés másképp

Mesterterv

Frontális

A gyilkosság

Linda

Titokban maradt

Átplakátolás

Jóvátétel

Az ötszázalékosszabály

Árulás

Kedden négytől nyolcig

Párizs mindig jó ötlet

Hédi

Abortuszra megy a Ratkó-unoka

Neki a maca kell

Rózi és Bogyó

Mintha

Tibor listája

Huszonegy nap

Anyák napja

Zsolt

Bármely kikötő

Van valakije

Az idő ura

Több mint bűn, hiba

Szakítópróba

Érkezési oldal

A pillanat

Az átok

Útra kész

Köszönet

Egyszer egy bölcs ember nem mondott semmit…

(ismeretlen)

Előszó

Mind ugyanazt akarják. A megcsalt, a hűtlen, a gyermekre vágyó, a szerető. Legyen bár más és más a történetük, van valami, amiben egyformák:

Legfőbb vágyuk, hogy megszerezzék az irányítást saját életük felett.

Van, akinek felnőttként hirtelen, egyik napról a másikra csúszik ki a lába alól a talaj. Van, akitől kisgyerekként vették el a kontrollt. És van, akinek a kezdetektől fogva mindig mások írják a történetét. Ők valamennyien azért jönnek el hozzám, hogy új fejezetet nyithassanak a róluk szóló film forgatókönyvében. Olyat, amelyben ők nem csupán statisztálnak, hanem a főszerepet játsszák. És olyat, amelyben a bejegyzések kizárólag tőlük származnak. Sőt, az sem lenne ördögtől való, ha a rendezői feladatokat is ők látnák el.

A pszichológusok úgy hiszik, az embereket a kín, vagy ahogy szakmai berkekben emlegetik, a szenvedésnyomás kergeti a terápiába. Én ezt másképp gondolom. Szenvedni egyedül is remekül lehet. Ráadásul nagyon sokan vannak, akiknek az állandó gyötrődés a bevált működési módjuk, mondhatni, a gyári beállításuk, és nem szerepel a középtávú terveik között, hogy változtassanak ezen. Nem szabad elvenni tőlük a szenvedés jogát.

Hatalmas bátorság kell ahhoz, hogy valaki belevágjon az önismereti munkába. Igen, a bátorság a kulcsszó. Ez az, ami megkülönbözteti a magányosan, de rutinosan szenvedőt a változtatni akaró szenvedőtől. A bungee jumping kismiska ahhoz képest, amit akkor él át valaki, amikor telitalppal rommá zúzza elfojtásokból és önámításból, évek kőkemény munkájával felépített saját hitrendszerét. A felismerések, a szembesülések következtében pillanatok alatt válhat köddé a tökéletes család, a jó házasság, a feltétlen anyai szeretet vagy az örök barátság mítosza. Kevés félelmetesebb, ugyanakkor felemelőbb élmény van ennél. Aki terápiába indul, tisztában van azzal, ez benne van a pakliban.

„Egyikünk sem tudja úgy irányítani az életét, ahogy hazudja magának” – mondja Grace (Annette Bening) az Inkább lennék özvegy című filmben. Egy fontos mondat egy fontos filmből. Azt hiszem, aki hozzám fordul, többé nem akar hazudni önmagának.

A Pszichosztriptíz a véletlen műve. Más volt a tervem: egy könyv az önzésről. Pontosabban arról, hogy ez a szégyenteljes, sokat üldözött emberi tulajdonság, amelyet legszívesebben már kicsi korban végérvényesen kiirtanánk, voltaképpen hasznos és jó. A könyvemet igazi polgárpukkasztó, gondolatindító olvasmánynak szántam. Már alcímet is adtam neki: Vedd el bátran az utolsó sütit a tányérról! Végül mégsem azt írtam meg, mert beláttam, vajmi kevés értelme volna egy újabb, szájbarágós „hogyan”-kötetnek. A könyvesboltok polcai már így is roskadoznak az önsegítő könyvtömegek súlya alatt. Meg aztán van még itt valami. Azaz valaki. A kliens. És az ő története. Felemelkedések, bukások, próbálkozások és tévedések törvényszerű ismétlődése. A „típushibák” egyéni mintába rendeződése.

Szeretem a történeteket. Okoskodó megmondás helyett ezért döntöttem inkább a mesélés mellett. A történetek a legerősebb kapaszkodók. Megmutatják, hogy egy kilátástalannak tűnő helyzetben – noha borzasztóan elszigeteltnek és fájdalmasan magányosnak érezzük magunkat – nem vagyunk egyedül. Vannak Sorstársaink. Így, nagybetűvel. Még ha nem is járunk össze velük, sőt, nem is ismerjük őket, összekötnek bennünket a közös sorselemek. A történetek gyakran nemcsak bizonyítják, hogy van kiút, de meg is mutatják, merre induljunk, hogy ráleljünk.

Sajnálom azokat, akik nem ismerik a felmenőik történetét. Ők védtelenek és eszköztelenek. Nem sejtik, hogy a helyzet, amelybe kerültek, igenis túlélhető, netán meg is oldható. Ezt a célt szolgálnák ugyanis a családi legendák. Persze, a szüleink és nagyszüleink nehéz helyzetei aligha említhetők egy lapon a mi nehéz helyzeteinkkel. Csakhogy. Azok, akik tudják, hogy az őseik képesek voltak leküzdeni az akadályokat, erős pajzzsal felvértezve indulnak a saját csataterükre.

Gyakran osztok meg történeteket a terápiás munkám során. Teszem ezt azért, hogy kiegészítsem a családi históriákat. Vagy hogy pótoljam azokat. Csak úgy. Nem vonom le a tanulságot, nem látom el lábjegyzettel. Ezt a kliensre bízom. Hasonló céllal vetettem papírra a Pszichosztriptíz sorait.

Mondják, önző világban élünk. Mi sem bizonyítja jobban, mint hogy a mondandónkat át- meg átszövi az egyes szám. Indokolatlanul sokat használjuk az én, az enyém, a nekem, a rólam kifejezéseket. Valóban. A praxisomban is gyakran elhangzanak ezek a szavak. Többnyire így fogalmazunk: „az én hibám”, „az enyém a felelősség”, „nekem nem szabad”, „azt hiszik rólam”… A terápia szövegkörnyezetében egy kicsit más értelmet nyernek ezek a személyes névmások, ugye? Aligha utalnak önzésre. Épp ellenkezőleg! A jól végzett munka egyik csalhatatlan bizonyítéka, ha a kliensnek sikerül átkeretezni és tudatosan használni az egyes számot. Ez ugyanis az énhatárok meghúzását jelzi, vagyis azt, hogy célba értünk:

A kliens megszerezte az irányítást a saját élete felett.

Most, hogy megpróbáltam összegezni, miről is szól a Pszichosztriptíz, belém hasított a felismerés: mégiscsak az önzésről írtam könyvet…

A terápia bizalmi műfaj (nem szólva a titoktartási kötelezettségről), ezért kényesen ügyeltem arra, hogy e könyv egyetlen szereplője se legyen beazonosítható. A Hőseim karakterét ihletők személyes adatait, körülményeit, a róluk szóló információkat úgy változtattam meg, hogy még véletlenül se utaljanak a kilétükre.

Ennek dacára könnyen meglehet, hogy az Olvasó egy-egy mozzanatban a szomszédjára, a párjára, a barátjára vagy netán önmagára ismer. Nem csoda, hiszen ezek a történetek valódiak, így akármelyikünkkel megeshetnek.

Hálás vagyok a klienseimnek az őszinteségükért, a bizalmukért, az idejükért. Ezek drága portékák. Sokat tanultam tőlük. Életről, halálról, küzdelemről, kitartásról, bátorságról. És önmagamról. Mesterem, Popper Péter azt mondta: nem véletlenül találnak ránk. Mi vagyunk az embereik, és ők a mi embereink. Dolgunk van egymással. Sok-sok praxisban töltött év kellett ahhoz, hogy megértsem, mit jelent ez valójában. Ahogy a tenger hullámai formálják a partot, úgy alakít engem is mindaz, ami a rendelőben történik.

Vetkőzünk. Ők is, én is. Óvatosan, egyenként válunk meg a lelkünket pajzsként védő, törékeny rétegektől. Lépésről lépésre kerülünk egyre közelebb egymáshoz, önmagunkhoz, de leginkább a saját valóságunkhoz.

Budapest, 2023 tavasza

Szigeti Ildikó

András

Tudtam, kemény fába vágom a fejszém. Egy erős, határozott, a domináns imázsához a végsőkig ragaszkodó embert az a veszély fenyeget, hogy egy látszólag gyenge nő megeszi reggelire. Miként győzzem meg a kliensemet arról, hogy ebben a helyzetben egyetlen megoldás van: padlógázzal kifarolni a kapcsolatból?

Imposztor szindróma

Ezt nem hiszem el! Csípjen már meg valaki, hogy biztosan tudjam, nem álmodom! Az ország egyik legismertebb válóperes ügyvédje hívott az imént. Nem a titkárnője jelentkezett nálam, nem is valamelyik ügyvédbojtárja, hanem ő maga telefonált. Dr. Leithoffer Helga az én segítségemet kéri. Kétszer is rákérdeztem, biztosan engem keres-e, de ő megnyugtatott, hogy kifejezetten rám gondolt. Azt mondta, olvasta néhány, témába vágó írásomat, ezért választott. Mert egy „jó tollú” pszichológusra van szüksége. Azt is jelezte, sürgős a dolog, ezért ha megoldható, már másnap délután jönnének az ügyfelével, bizonyos Szirmai Andrással. Szülői felügyeleti jog témában kérik a segítségemet.

– Megoldható – feleltem, miközben kétségbeesetten pillantottam a csurig teli naptáramra.

– Remek – felelte, mintha biztos lett volna a válaszomban. – Ja, és még valami. Ugye készített már szakvéleményt?

– Persze! – vágtam rá gondolkodás nélkül.

– Remek – vetette oda ismét.

Éppen kezdtem volna diktálni a címet, mire sietősen közölte, hogy tudja, majd megszakadt a vonal. Persze az is lehet, hogy letette a telefont…

Blöfföltem. Pontosabban hazudtam dr. Leithoffer Helgának. Még sosem készítettem szakvéleményt. Megrémültem. Mielőtt teljesen eluralkodott volna rajtam a pánik, próbáltam megnyugtatni magam: ez nem akkora ördöngösség! Másfél órám maradt a következő kliensig. Kilencven egész perc. Bőven elég ahhoz, hogy kiderítsem, mire is mondtam igent az előbb.

Gyorsan beütöttem a keresőbe: szakvélemény. Hatalmas kő gördült le a szívemről, mikor megláttam a hatvanegyezer-kétszáz találatot. Volt ott minden, mint a bolhapiacon. Formai és tartalmi követelmények, sőt, még sablonok is. Éljen dr. Google és a megannyi ismeretlen jótevő, aki közkinccsé tette mindezt!

Aznap egy ügyvédjelölt fiatal férfi volt az utolsó kliensem. Már többször elhalasztotta az államvizsgáját, korai kiégésre gyanakodtam. Csalhatatlan jelek mutatkoztak nála: indokolatlan fáradtság, fásultság, depresszív hangulat, pánikrohamok. Bevallotta, hogy az elmúlt hónapokban az államvizsgára való felkészülés helyett masszőr tanfolyamra járt, és egyre nagyobb csábítást érez, hogy a frissen megszerzett tudását hasznosítsa. A leplezetlen csodálkozásom láttán érezte, hogy ez némi magyarázatra szorul. Elárulta, valójában a félelem áll a pályára lépés elodázásának hátterében. Attól tart, ha leteszi az államvizsgát, „szintet lép”, és attól fogva önállóan is vihet majd ügyeket. Tudja, hogy ez nem hangzik rosszul, de folyamatosan attól retteg, hogy hibázik, elbukik és kárt okoz. Hát ezért gondolja úgy, hogy inkább a masszőrködés az ő útja.

Imposztor szindróma. Így nevezik azt a szorongásos állapotot, amelyet jellemzően az elégtelen önbizalom okoz. Az érintett csalónak véli magát, és állandóan attól retteg, hogy leleplezik. Egyre nagyobb erőfeszítésébe kerül a „látszat” fenntartása, és ennek következtében idő előtt jelentkeznek nála a kiégésre jellemző tünetek. Többek között a motiválatlanság, ami aztán valóban megnöveli a hibázás lehetőségét, ez pedig afféle önigazolásként jelzi, hogy ő tényleg csaló, aki alkalmatlan a feladata ellátására. Ebben az ördögi körben őrlődött a fotelban ülő, alig harmincéves férfi is.

Azon kaptam magam, hogy miközben az imposztorszindrómáról beszélek neki, hevesebben kalapál a szívem, és kiszárad a szám. Biztosan csak a fáradtság – gondoltam.

Lidérces éjszakám volt. A Kapj el, ha tudsz című filmbe álmodtam magam. Leonardo DiCaprio bizonyára nem ért rá, vagy kevesellte a gázsit, mert én voltam az a csaló, akit Tom Hanks kitartóan üldözött, és mindenáron rám akarta bizonyítani, hogy magamat pszichológusnak kiadva verem át a hozzám fordulókat.

Utoljára az anatómia szigorlat előtt izgultam ennyire. A torkomban dobogott a szívem, és – bár reggel óta nem ettem semmit – egy falat se ment volna le a torkomon. Akárcsak a vizsgánál, itt is biztosra vettem, hogy hiába fejlesztettem tökélyre a random szógenerátoromat, ezúttal nem tudom használni. Most nincs helye a bullshitnek. Lefogokbukni, lefogokbukni, lefogokbukni – lüktette vészjóslóan egy ér a halántékom tájékán. Mintha az évszázad csalására készülnék…

Ez csak egy szakvélemény. Se több, se kevesebb. Megcsinálom, elfelejtem, ennyi az egész – ismételgettem magamban. Aztán megpróbáltam elképzelni az ügyfelet. Nyilván befolyásos és gazdag, de a gyerekei figyelmét, idejét és szeretetét még ő sem tudja megvásárolni. Már-már megsajnáltam. Vajon milyen érzés lehet az ő státuszában megélni a kiszolgáltatottságot, s hogy a kizárólagos szülői felügyeleti jogot csak úgy kaphatja meg, ha teljesen kitárulkozik? Az ügyvédjének, a bíróságnak, de legfőképpen nekem. Érdekelni kezdett ez az ember. Az imposztor szindróma okozta szorongásomat hirtelen felváltotta a kíváncsiság. És a kíváncsiság meghozta az étvágyamat. Szó szerint és átvitt értelemben. Vártam, hogy végre megismerjem őt.

A sebtiben beszerzett hamburger utolsó morzsáit csipegetem a tányérról, amikor megszólal a kaputelefon. Az ügyvédnő. Nem értem. Még vagy húsz perc van a megbeszélt találkozóig. Sürgetve érzem magam, és nem szeretem ezt az érzést.

Hagymaszagú a leheletem – fut át hirtelen az agyamon, és az is eszembe jut, hogy elfogyott az efféle vészhelyzetekre rendszeresített cukorka. Sebaj! Legfeljebb szaglótávolságon kívül maradok. Vagy egyszerűen nem veszek levegőt.

– Én lennék az előfutár – mondja az ajtóban, miközben feltűnő gondossággal törli a Dior cipőjét a Sweet Home feliratú, cicamintás lábtörlőbe. – Szirmai úr mindjárt jön, csak parkolót keres.

Még hogy parkolót?! Hamarabb táncolom el A hattyúk tava címszerepét, mint hogy hétköznap délután felszabadulna egy hely az utcában – kuncogok magamban.

Dr. Leithoffer Helga kicsit sem tűnik dr. Leithoffer Helgásnak. Légiesen könnyű léptei, kedves hangja és finoman elegáns ruhája kifejezetten kellemes megjelenést kölcsönöz neki. Meglepően szimpatikus.

– Megvárom Szirmai urat, és én már itt sem vagyok – közli sietve. – A részleteket majd maguk megbeszélik.

Leül a kanapéra, egészen közel hozzám. A kliensek első alkalommal soha nem ülnek a kanapéra. Ők bizalmatlanok és bizonytalanok. Inkább a terapeutától optimális távolságban lévő fotelt választják. Dr. Leithoffer Helga viszont nem a kliensem. Magabiztos. És – mint azt a mellékelt ábra mutatja – nem zavarja a hagymaszagú leheletem.

– Tessék, egy kis segítség – nyújtja át a hóna alatt szorongatott dossziét.

Mielőtt kinyithatnám, csöngetnek. Az ügyfél.

Ilyen nincs! Fix, hogy ez a pasas lefizetett valakit, hogy átadja neki a helyét.

– Jöjjön, András! – kiabál bentről dr. Leithoffer Helga, majd betessékeli az ügyfelét a rendelőmbe. – Mindjárt végzünk a doktornővel, addig foglaljon helyet! – közli rutinosan.

– Nem vagyok doktornő – jegyzem meg félszegen, de rám se hederítenek.

Az ügyfél jól idomított pincsiként kezet nyújt, bemutatkozik, majd célba veszi a fotelt, amelyre az ügyvédnő mutat.

Dr. Leithoffer Helga ugyanúgy szól hozzá, mint ahogy velem beszélt telefonon: kedvesen, de ellentmondást nem tűrő hangon.

– Benne van minden, ami kell. Összefoglaltam a lényeget – bök rá a dossziéra, amit kötelességszerűen én is a hónom alá kaptam, amikor beengedtem az ügyfelét. – A vastag betűs részek mindenképpen kerüljenek bele a szakvéleménybe!

Nem kérdez, és nem várja meg, hogy kérdezzek. Feláll és a kijárat felé veszi az irányt.

– Beszéljék meg a részleteket! – utasít bennünket az ajtóból. Miközben a liftet hívja, visszaszól: – Majd elfelejtettem, legkésőbb egy hét múlva kéne az anyag.

Nem kérdez, és nem várja meg, hogy kérdezzek. Belép a liftbe, és eltűnik.

Magunkra maradtunk. Én, az ügyfél és dr. Leithoffer Helga parfümjének illata…

Papírt és tollat veszek magamhoz, majd visszaülök a helyemre. Az ügyfél aggódva figyel.

– Most mit csinál? – förmed rám váratlanul.

– Jegyzetelni fogok – felelem, közben az asztal fiókjából gyorsan előveszem a titoktartásról és az adatvédelemről szóló tájékoztatót, hátha ezt látva megnyugszik.

– Mi szükség van erre? – kérdezi riadtan. – Az ügyvédnő megmondta, hogy mindent leírt magának.

– Ez biztosan így is van, és biztosan el is olvasom majd, de én nem szoktam papírból kimásolt információk alapján szakvéleményt készíteni – mondom olyan meggyőzően, hogy még én magam is elhiszem, harcedzett szakvéleményíró vagyok. Igyekszem nem kiesni a szerepemből. – Szeretném egy kicsit megismerni, megtudni, mit gondol a kialakult helyzetről, hogyan érzi magát, mit szeretne, mitől tart.

– Nekem erre nincs időm! – csattan fel ingerülten. – Már rég az irodában kéne lennem.

Lágyabb hangon folytatja:

– Nem értem magát, doktornő. Miért pocsékolnánk erre az időt?

– Nem vagyok doktornő. Pszichológus vagyok. Doktor nélkül. A fapados verzió. És ez nem időhúzás. Ismeretlenül nem készítek szakvéleményt – felelem erőltetett nyugalommal. Egészen közel hajolok hozzá, és már egyáltalán nem érdekel, hogy hagymaszagú a leheletem. Halkan és lassan beszélek.

– Akkor felejtsük el ezt az egészet! – pattan ki a fotelból.

– Rendben, ahogy akarja. Ez esetben tényleg ne raboljuk egymás drága idejét! – válaszolom, és közben teátrális mozdulattal a kezébe nyomom a dr. Leithoffer Helga instrukcióit tartalmazó dossziét.

Nem köszönök el tőle, nem kísérem ki. Hallom, amint csendesen behúzza maga mögött az ajtót.

Forr bennem a harag. Leginkább magamra vagyok mérges. Hogyan kerültem ebbe az ostoba, méltatlan helyzetbe? A becsvágy vagy a kíváncsiság hajtott? Mindegy. A lényeg, hogy működtek a reflexeim, és időben észhez tértem. Sötét gondolataim támadnak. Elképzelem, hogy „belemegyek a játékba”, és megírom a szakvéleményt, majd nem sokkal később a bulvárlapok címlapján látom viszont az ügyfelet, akit gyermekbántalmazás gyanújával vettek őrizetbe. Engem mint a szakvélemény készítőjét, tanúként hallgat meg a bíróság. Tudni akarják, mire alapoztam a szülői alkalmassággal kapcsolatos állításaimat… Kiráz a hideg. Úgy érzem magam, mint akinek a szakadék előtt pár centivel sikerült megállítania a mélység felé robogó autót.

Fogalmam sincs, milyen apa lehet az ügyfél. Talán valóban szerencsés lenne, ha ő kapná a felügyeleti jogot. Talán tökéletesen alkalmatlan arra, hogy rábízzák a gyerekeket, és ez az egész hajcihő csak azért fontos neki, hogy megvillantsa a mindenhatóságát. Nem tudom. Abban viszont egészen biztos vagyok, hogy jön majd egy másik pszichológus, aki kérdés és kekeckedés nélkül a nevét adja mindehhez.

Rendszerabúzus. Azt hittem, a kliensek elbeszéléseiből elég jól ismerem, mit takar ez a fogalom. Sok történetet ismerek arról, hogy pont azok az intézmények, hatóságok vagy egyesületek bántják leginkább a kiszolgáltatott helyzetben lévőket, amelyeknek a védelem lenne a feladatuk. A mai nap rádöbbentett arra, hogy egy jogi eljárás önmagában is lehet bántalmazó. Nem kell hozzá más, mint egy befolyásos, gazdag ügyfél és egy sztárügyvéd. No meg egy jól megírt szakvélemény.

De még valamire rájöttem: soha nem kerültem olyan közel a rendszerabúzushoz, mint az elmúlt huszonnégy órában. Kis híján én magam is a részese lettem.

Soha többet! Soha többet! – mantrázom, mint valami megváltó, feloldozó varázsigét, amikor újra csengetnek.

Az ügyfél áll az ajtóban.

– Itt felejtett valamit? – kérdem, miközben ösztönösen pásztázom az előteret.

– Nem, nem hagytam itt semmit… Másról van szó…

– Ha a szakvélemény miatt jött vissza, fölöslegesen fáradt – közlöm számomra is ijesztően jeges hangon. – Nem gondoltam meg magam.

– Mondom, másról van szó. Egészen másról. Bemehetek? – kérlel.

Kint jeges szél fúj, neki mégis gyöngyözik a homloka.

– Jöjjön! – nyitom tágasra az ajtót. Egy pohár vizet teszek az asztalra. Hálás pillantással nyugtázza a törődést.

– Nem érdekel a szakvélemény! – mondja, miközben pár hörpintésre kiissza a pohár tartalmát.

– De hát az ügyvédnő…

– Az ügyvédnő sem érdekel – jegyzi meg bosszankodva.

Szomorúan, szégyenkezve ingatja a fejét.

– A barátnőm, Judit találta ki ezt az egészet. Helgát is ő szerezte.

– És akkor mi lesz a válással?

– Nem biztos, hogy válni akarok…

– Várjon, kitalálom: a válás is a barátnője ötlete volt.

Némán bólint.

– Akkor én most miben lehetek a segítségére?

– Hogy megértsem végre, mi és miért történik velem. Jó lenne tudni, hogyan keveredtem ebbe a pokoli helyzetbe.

– És miből gondolja, hogy én lennék erre a legmegfelelőbb szakember? – provokálom. Még nem illant el a haragom, és az előzmények alapján nem hittem volna, hogy viszontlátom valaha.

– Azért gondolom, hogy maga kell nekem, mert kidobott.

– Tessék?

– Igen, jól értette. Engem nem szoktak csak úgy kidobni. Általában végigviszem, amit eltervezek. Most viszont nagy bajba kerültem volna, ha maga nem utasít vissza. Kijózanított. Azt hiszem, ez elég jó indok arra, hogy magához járjak. Igazam van, doktornő?

Mindent bevet, hogy hízelegjen. Manipulálni próbál.

– Nem vagyok doktornő – ismétlem, ezúttal jól érthetően, tagoltan.

– Akkor hogyan szólítsam?

– Az Ildikó pont megfelel.

– Rendben, Ildikó. Akkor megegyeztünk?

– Megegyeztünk? Ugyan miben?

– Hogy maga lesz a pszichológusom.

Méghogy a pszichológusa?! Meg akar venni engem is? Ki akar sajátítani?

– Igen, megegyeztünk – sóhajtom. Nincs kedvem szavakon rugózni.

Az ügyfélből kliens lett. Az ember, aki pár órával ezelőtt még hallani sem akart arról, hogy betekintsek a privát szférájába, most itt ül gyöngyöző halántékkal, és – a maga sajátos módján – szinte könyörög, hogy beszélgessünk. Róla. És a helyzetéről, amiről egyelőre csak annyit tudni, hogy „pokoli”.

Szokatlanul indul ez a mi terápiás kapcsolatunk. És valami azt súgja, a folytatás sem lesz hagyományos. András egypár perc erejéig előbújt a hatalmasra növesztett arca mögül. Talán csak azért, hogy szánalmat keltsen. Vagy esetleg azért, mert valóban segítségre van szüksége.

Vajon legközelebb az ügyfél vagy a kliens jön el hozzám? – tűnődöm, és szabad időpontot keresek neki.

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Arimo – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Petrona – SIL Open Font License