Fiaimnak, akik a mindent jelentik nekem.
Tracy

Robnak, aki megígérte, hogy együtt fedezzük majd fel az űrt,
ha lehetőségünk adódik rá!
Nina

1. FEJEZET

Kalinda, a Kilenc Bolygó koronahercegnője

– Kész, végeztünk. Hivatalosan is megfosztalak az udvarhölgyemként élvezett kiváltságaidtól!

Lara rám sem hederít, miközben előveszi a hatalmas lila szörnyűséget, amit kiválasztott nekem. De látom, hogy a szája sarkában apró mosoly bujkál.

– És mik is lennének azok a kiváltságok, fenség?

– Szóval úgy érzed, nem vagy kiváltságos helyzetben? – Felnézek rá az ágyról, de ő máris visszatér a ruhám igazgatásához. – Micsoda hálátlanság!

Az egyik legjobb dolog abban, ha az ember legjobb barátnője egyben az udvarhölgye is, hogy szabadon cukkolhatja. Persze, Lara akkor is ragaszkodik a protokollhoz, ha csak ketten vagyunk, de ezek a legjobb pillanataink, amikor sikerül lerántanom illemtudó fegyelmezettségének álarcát. És a mosoly, amit most felém villant, szívet melengető.

Természetesen, ha az ember legjobb barátnője egyben az udvarhölgye is, rábeszélheti olyan dolgokra, amiket nem akar megtenni – például óriási lila hacukák viselésére, amikben úgy néz ki, mint egy sivatagi meztelencsiga a Kridacusról, amit csúnyán elkapott az űrpestis.

– Ha a kiváltságok alatt azt érti fenséged, hogy minden reggel öt előtt kell kelni, akkor az Ősök áldják meg kegyedet ezért a megtiszteltetésért. – Lara tovább rendezgeti a létező legcsúnyább ruhát, majd elővesz egy hozzáillő, magas sarkú cipőt.

Pislogok.

– Ismerd be! Imádod a kora reggeli úszást!

– Ó, természetesen, fenség! – Félresöpri az arcából hosszú, barna haját, majd kezébe veszi az egyik cipőt, és kinyitja finom, ékszeres kapcsát. – Majdnem annyira, mint kegyed a nagykövetek fiaival való randevúkat. Talán megemlíthetném a császárnő őfelségének, mennyire hiányzik kegyednek Jorathon!

Összehúzom a szemem.

– Nem mernéd megtenni.

Mielőtt válaszolhatna, az űrkompunk megáll. Hivatalosan is dokkolunk a Caelestis űrállomáson.

A gyomrom az idegesség és az izgalom keverékétől összeugrik. Néhány éve ünnepeltük az űrbe bocsátását, és már azóta várom, hogy személyesen is láthassam a Birodalom tudományos programjának koronaékszerét. Az izgalomtól úgy érzem, rögtön darabokra hullok.

A tény, hogy ez az első hivatalos feladatom a palotán kívül, némileg csökkenti a lelkesedésemet – ahogyan az is, hogy teljes koronahercegnői díszben kell megjelennem, miközben minden tőlem telhetőt megteszek, hogy ne kövessek el semmilyen hibát. Ugyanis ha valami balul sülne el, és a Tanács kételyei beigazolódnak, az elkövetkező ötven évre a palotában ragadok.

Így hát nem szándékozom elrontani a dolgot. A következményekre pedig gondolni se merek.

– Add a lábad! – ripakodik rám Lara. Mivel továbbra is csak morcosan nézek rá, ő maga fogja meg a lábamat, és kezdi el beletuszkolni a cipőbe. Olyan erősen húzza be a kapcsot, hogy felkiáltok, miközben gyorsan a másik lábamért nyúl.

– Mondtam már, meg tudom csinálni magam is!

Megpróbálom elvenni a lila cipőt, de a kezemre csap.

– Személyes udvarhölgy. – Ennyit mond mindössze, miközben felhúzza a másik cipőt is, bár sokkal finomabb mozdulattal, mint az elsőt.

– Pontosan. Udvarhölgy, nem öltöztetőnő.

– A kettő egy és ugyanaz. – A második cipő csatját is a helyére pattintja, és az arckifejezése ellágyul. – Gyönyörűen festesz majd ebben a ruhában, fenség.

Felsóhajtok.

– Leszek annyira gyönyörű, hogy talán a Vállalat egy dögös őre, vagy egy jóvágású tudományos munkatársa jól elszórakoztat majd? – Sokatmondóan megmozgatom a szemöldökömet, hátha nem értette, mire célzok azzal, hogy „jól”.

Az illemtudó fegyelmezettség álarca visszatér, vöröses bőre sima, és a legkisebb mosoly sem töri meg a szigort.

– Abszolút nem. Rengeteg okból.

Lara úgy nyújtja felém a ruhát, hogy először a lábamat csúsztassam bele – így kisebb az esélye, hogy tönkreteszem bonyolult hajkoronámat, amin az utóbbi egy órában dolgozott.

– Csak viccelek. Nem felejtettem el, hogy azért vagyunk itt, hogy megmentsük az egész naprendszert a teljes megsemmisüléstől. Úgy érzem, ez fontosabb, mint hogy lefeküdjek valakivel.

Lara valami olyasmit dörmög, ami nagyon hasonlít a „vitatható” szóra, de olyan halkan motyogja, hogy nem tudom rajta számonkérni.

– Ráadásul – teszem hozzá –, anyám a Tanács ellenében döntött, amikor elküldött erre az útra. Bízik benne, hogy jó munkát végzek, és nem rontok el semmit. Ha összefeküdnék valakivel csak úgy egy űrlaborban, azzal gyakorlatilag mindent elrontanék.

Mély levegőt próbálok venni, mert hirtelen sokkal nagyobb súllyal nehezedik rám minden, mint pár másodperccel ezelőtt, de Lara már elkezdte begombolni a drágakövekkel kirakott ruhát, ami olyan nehéz, hogy akár páncél is lehetne. A rekeszizmom mozgástere közel nullára redukálódott, úgyhogy részemről befejeződött a viccelődés.

Sajnos pechemre a normális levegővétel is.

– Olyan gyönyörű vagy, fenség! – Lara hátralép, miután beakasztja az utolsó apró, drágakővel díszített gombot is. – Mit gondolsz?

– Létezik a kridacusinál nagyobb meztelencsiga? Mert ha igen, akkor én biztosan arra hajazok most.

– Nem – válaszolja, miközben a fal mentén húzódó állótükör felé fordít. – A kridacusiak kétségkívül a legnagyobbak.

Búskomor sóhajjal nézem a tükörképemet.

– Akkor én bizonyára egy új faj vagyok. Remélhetőleg nem mérgező fajta.

Kiveszi a ruhához tartozó palástot a szekrényből, és a vállamra teríti. Mert nyilvánvalóan már csak egy hatalmas, lila palást hiányzott az összképhez.

Ránézek, de ő rám sem hederít, miközben egy csillag alakú brossal rögzíti a köpenyt a nyakamnál.

Mielőtt megpróbálnám rábeszélni, hogy hagyjuk ezt a palástosdit – lévén az már tényleg a túlöltözöttség netovábbja lenne –, a kommunikációs rendszer sípolni kezd. Lara és én egymásra nézünk, majd mélyen felsóhajtok. Csak egy ember hívhat éppen most, akinek a neve Cs-vel kezdődik, és Ő-re végződik. De jó nekem!

– Vajon mit akarhat? – morgom, miközben leülök a képernyő előtti székre. Vagyis, pontosabban csak megkísérlem. Mivel a ruha miatt lehetetlen, félretolom a széket, és állva maradok.

– Biztosan szerencsét akar kívánni kegyednek – Lara válasza óvatos. Pontosan így kell válaszolnia egy udvarhölgynek. A fegyelmezettség maszkja alól azonban egy pillanatra megvillan bosszúsága.

Nevetek, miközben fogadom a hívást.

A császárnő a képernyőn résnyire szűkült szemmel mered rám.

– Remélem, nem nevetgélsz majd így, amikor leszállsz a hajóról, Kalinda. Mit mondok neked mindig?

– Az uralkodói álarc sosem hullhat le – mondom el nagyjából egymilliomodszor.

– Így van. Tudom, hogy képes vagy rá, Kalinda. – Mosolyt villant felém, ami egy pillanatra őszintén támogatónak tűnik. De aztán természetesen így folytatja: – Ne hagyd, hogy megbánjam, amiért elengedtelek a bolygóról! Ugye nem szükséges újra elmagyaráznom, hogy mennyire fontos ez?

Gondolatban a szememet forgatom.

– Tudom, mennyire fontos, anyám. Már akkor vágytam a Caelestis fedélzetére, amikor még üzembe sem helyezték. Ígérem, nem hozok szégyent sem rád, sem a Birodalomra!

– Gondoskodj róla, hogy így legyen! És ügyelj rá, hogy Holdren nagykövet véletlenül se maradhasson kettesben veled! Az ő tervei nem egyeznek a mieinkkel, és nem akarom, hogy bármilyen ígéretet tegyél neki. Továbbá kerüld a glaceai küldöttet! Úgy tudom, hajlamos a helytelen beszélgetésekre, és szeretném elkerülni a további szerencsétlen incidenseket.

Olyan pillantást vet rám, amiből tudom, hogy most szégyenkeznem kellene. De továbbra is helyénvalónak tartom, hogy Samalani tanácsadót anyám verbosniabokrai közé löktem. Az egyetlen problémát abban látom, hogy ehhez ténylegesen meg kellett érintenem őt.

A jó oldala az, hogy azóta egy szóval sem merte a mellemet említeni.

Kopogtatnak az ajtón.

– Sajnálom, anyám, de itt van Arik. Mennem kell!

– Biztos lehetsz benne, hogy megvárja, amíg befejezzük a beszélgetésünket! – ellenkezik, de aztán mégis enged. – Ne ígérj túl sokat! Ne tegyél fel túl sok kérdést! Ne feledd az uralkodói álarcot, és minden rendben lesz!

Mintha valaha is feledhetném. Ne mosolyogjak. Ne ráncoljam a homlokom. Tűnjek érdeklődőnek, de unottnak is egyszerre – mindezt anélkül, hogy egy arcizmom is rándulna. Ötéves korom óta gyakoroltatja velem.

– Nem fogom. Köszönöm a lehetőséget, anyám! – Mielőtt még bármi egyebet mondhatna, elbúcsúzom. Elég ideges vagyok már így is, nem kell még a fantasztikus bátorító beszéd is.

– Micsoda szerencse, hogy itt van számunkra – mondja Lara. Tökéletesen illedelmes, vagy mégsem?

Újabb kopogás hallatszik.

– Jövök már, Arik! – kiáltom.

Lara kinyitja nekem az ajtót, majd hátralép, hogy előremehessek az űrkomp fő részébe, amely körülbelül feleakkora, mint az a puccos szoba, ahol az imént még tartózkodtam.

– Elnézést, hogy siettetlek, fenség – mondja Arik tiszteletteljesen meghajolva. Zöld szeme vidáman csillog.

– Szóra sem érdemes – válaszolom. – Épp az uralkodónővel beszéltem.

Együttérzően rám kacsint. Larához hasonlóan ő is egész életemben mellettem volt, és apámmal is barátságot ápolt. Teljes mértékben megbízom benne.

A másik testőröm, Vance új tagja a kíséretemnek, és szinte biztos vagyok benne, hogy jelent anyámnak. Az életemet rábízhatnám, de a titkaimat nem – már ha lennének.

Hirtelen éles sípolás hasít a levegőbe. Felugrom, Arik és Vance pedig aggódva néznek rám. Gondolatban ismét a szememet forgatom. Mi van, csak nekik van joguk idegesnek lenni? Ez az első alkalom, hogy képviselem a Birodalmat. Biztosan érthető, hogy egy kicsit izgulok.

Minden rendben lesz, ha már odakint vagyok.

A pilóta biztosan észrevette a reakciómat, mert rám mosolyog, aztán tovább nyomkodja a számomra teljesen egyformának tűnő gombokat.

– Ez csak az utolsó rendszerellenőrzés jelzése, fenség – mondja. – Leszállhatunk.

– Köszönöm.

Lara vigasztalóan felém nyújtja a kezét, de az utolsó pillanatban megtorpan. Mostantól szigorú császári protokoll vonatkozik ránk, és senki sem érhet nyilvánosan a Senestris-rendszer hercegnőjéhez – még akkor sem, ha az a személy történetesen minden egyes nap maga öltözteti ezt a bizonyos hercegnőt. Ez is csak egyike anyám bizarr szabályainak, és felveszem a gondolatban vezetett listára mindarról, amin változtatnom kell, ha császárnő leszek.

Még egyszer mély levegőt veszek, és Larára villantom a legmagabiztosabb „nyugi, megoldok mindent” mosolyomat. Ő egy kis biccentéssel válaszol, jelezve, hogy induljak.

De ahogy a komp rámpája megindul lefelé, a gyomrom összeugrik az idegességtől. Nem törődöm vele, inkább a feladatomra koncentrálok. Tartsd magad a szabályokhoz!

Átadom az üzenetet. Nem hozok szégyent a Birodalomra.

Kihúzom magam, és a leguralkodóibb „annyira unatkozom” kifejezést varázsolom az arcomra. Aztán Lara felé fordulok, hogy megvizsgáljon.

Aggodalmasnak tűnik.

Kevesebb grimasz, több mosoly. Értem.

– Készen áll fenséged? – kérdezi.

– Nagyon is – válaszolom.

Készen állok, hogy kilépjek a rámpára, de Vance és Arik megelőznek. Vance acélszürke szemének egyetlen pillantása elég ahhoz, hogy visszahúzódjak, annak ellenére, hogy szinte tombol bennem a türelmetlenség. Az ő feladata biztosítani, hogy senki még csak célkeresztbe se vehessen. Leszámítva persze, ha a császárnőről van szó.

Várakozás közben tovább tanulmányozom a hangárt – hatalmas, barlangszerű terem ezüstös falakkal és boltíves mennyezettel. Tele van különböző kivitelű, csillogó és fényes űrsiklókkal. Mind újnak és lenyűgözőnek tűnnek – még a foltozottak is –, mintha minden küldött elhatározta volna, hogy a legjobb formáját mutatja.

Aztán a tekintetem megakad valami nem egészen odaillő dolgon. A terem túlsó sarkában, a szárazdokkban áll. Feltételezem, hogy egy hajó – sokkal nagyobb, mint az űrsiklók, de nehéz bármi mást megállapítani, mert valami sötét anyag takarja.

Hogy megvédjék, vagy hogy elrejtsék?

Imádom a rejtélyeket, és viszket a tenyerem, hogy odamenjek, és bepillantsak a lepel alá. De abban a pillanatban Arik jelzi, hogy minden rendben van odalent, indulhatunk. A szívem egyre hevesebben ver. Próbálok higgadt maradni, de ez hatalmas dolog. És nem csak nekem.

Mert azért vagyunk itt, hogy kiderítsük, pontosan hol tart a zseniális dr. Veragelen a nagyon fontos és nagyon drága kutatásával.

Megment-e minket a kutatóállomásba beleölt összeg a biztos és nagyon közeli haláltól?

Azaz egyszerűbben fogalmazva: mindannyian meghalunk?

2. FEJEZET

Eső, a Fény Nővéreinek főpapnője

– Ó, Merrick, nézd! Ott van! Annyira tökéletes! Pont úgy néz ki, mint egy… – Az agyam leblokkol, ahogy mindig, amikor izgatott vagyok. Szerencsére ez nem fordul elő velem túl gyakran: sem a leblokkolás, sem az izgalom.

Talán a gyógyszerek miatt van, amiket adtak, hogy a testem alkalmazkodjon a Caelestisen uralkodó, sokkal erősebb gravitációhoz. Az űrállomás az Askkandia gravitációjára van beállítva, ami több mint kétszerese a szülőbolygóm, a Serati gravitációjának. Egy biztos, még soha nem éreztem magam ilyen nehéznek. Mintha valahányszor lépek, mocsárban gázolnék.

De lehet, hogy ez csak az idegességem miatt van. A helyek között, ahol elképzeltem, hogy valaha is megfordulok majd, ez az űrállomás nem szerepelt. Nemcsak azért, mert a küldetése – megakadályozni a nap felrobbanását – ellentétes a mi céljainkkal, hanem azért is, mert a főpapnők általában nem foglalkoznak ilyesmikkel.

– Azt hiszem, a szó, amit keresel, az a „hercegnő”, főpapnő – mondja Merrick szárazon, de hát mindig így beszél. Az egyetlen, amit a szarkazmusnál jobban szeret, az a testőri hivatása.

– Lehet, hogy így van, de honnan tudhatnám? Nem mintha valaha is láttam volna igazi hercegnőt.

Vagy bármi mást, de nem mintha ez Merrick hibája volna.

Valójában senki sem tehet róla. Csak ez a helyzet.

A hercegnő a rámpa tetejére siklik, én pedig lábujjhegyre állok, hogy jobban lássam. Magas, nagyon magas, és bár azt mondom magamnak, hogy ez nem számít, akaratlanul is felüti bennem a fejét némi irigység.

Nem a tiaráját vagy a csodálatos ruháját irigylem, hanem a magas, karcsú alakját.

Tudom, hogy a főpapnőknek nem kellene törődniük a külsejükkel. A legtöbbször nem is foglalkozom vele. De néha nagyon kellemetlen, hogy mindig én vagyok a legalacsonyabb ember, akárhova is megyek.

Ma még pocsékabb érzés, mint máskor. Részben azért, mert elveszem a tömegben, részben pedig azért, mert minden pillantásom alapján, amit rá vethetek, a hercegnő tökéletesnek tűnik. Fenséges. Nyugodt. Magabiztos.

Nagyon szeretnék egy keveset abból a nyugodtságból – és abból a magabiztosságból. Mindkettő jellemzője a Fény Nővéreinek. Engem kivéve.

A hercegnő a pódium felé lebeg, a lába alig érinti a földet. Ahogy az emberek előrehajolnak, alig várva, hogy megpillanthassák, rájövök, hogy Merrick és én hamarosan szemtől szemben állunk majd vele.

– Merrick?

– Igen, főpapnő?

– Hogy is szólítsam?

Felsóhajt, és ebből kihallom az összes csalódottságot, amit nem önt szavakba. De nem is kell. Tudom, hogy a legtöbbször csak megpróbáltatást és szenvedést jelentek neki, de gyanítom, hogy mélyen legbelül érdekli a sorsom.

– Ha közvetlenül szólít meg – és imádkozzunk, hogy ez ne történjen meg –, akkor fenségnek kell szólítanod.

Szavai egy pillanatra elnyomják az izgalmamat, hogy itt lehetek. Egyrészt igen, ugyanabban a teremben, mint a hercegnő, de emellett itt, az űrállomáson, olyan messze attól a helytől, ahol eddig éltem. Az otthonomtól.

De ennek a helynek – ezeknek az embereknek – az energiája felpezsdíti a véremet.

– Értem. És, Merrick…

Újabb sóhaj.

– Mindezt már átbeszéltük az utazás során. Figyelned kellett volna.

– Tudom. De az űrben voltam, Merrick. A valódi űrben! – És tudni akartam, hogyan működik minden. Azt hiszem, a szegény pilótát is bosszantottam a végtelen sok kérdésemmel.

Mégis, mit várt Merrick? Eddigi tizenkilenc évemet a Seratin töltöttem, a kolostorban. És ezt az egy utazást kivéve valószínűleg ott is fogom leélni az életem hátralévő részét, akárcsak a többi főpapnő. Szóval ki akarom hozni belőle a legjobbat.

– Ne pukedlizz! – mondja, mire odapillantok, és látom, ahogy nagy kezével lesimítja fehér ruhája elejét. – Egy nagykövetnek nem kell meghajolnia, és a Haldokló Nap szerelmére, nehogy megérintsd! Az halálbüntetéssel jár. Ne feledd, nemcsak a Fény Nővéreit képviseled, hanem a Serati összes lakóját is.

Hogyan is felejthettem volna el? Életem minden napján belém verték, milyen fontos vagyok.

Bár őszintén szólva még mindig nehezen tudom elhinni, hogy itt vagyok. Nem kellene itt lennem. De a négy nappal ezelőtti vacsorán a nagykövet, akinek ide kellett volna utaznia… Megszakítom a gondolatmenetet, mielőtt az agyamban újra megjelenik a kép, ahogy fulladozik és habzik a szája.

Merrick állítása szerint megmérgezték. Nyilvánvalóan olyasvalaki tette, akik gyűlöli a Nővéreket. Valaki, aki azt akarta, hogy szenvedjen.

Még azután sem gondoltam, hogy engem jelölnek ki a feladatra, ami azzal a szegény nővel történt. Főpapnőként és a Rend hierarchiájában a második legmagasabb rangú személyként tudom, hogy fontos vagyok – mind a Rend, mind a bolygóm számára. De általában nem játszom aktív szerepet semmiben. Csak… várok. És hiszek. És amikor eljön az ideje, akkor… Nos, senki sem tudja, mi lesz akkor. Vagy ha tudják, még nem osztották meg velem.

De végül minden kiderül.

Vagy nem.

Mint az előttem élt főpapnőket, valószínűleg engem is azelőtt ragad el a halál, hogy megismerném sorsomat, csak hogy aztán újjászülessek, és újraéljem ezt az életet.

Kivéve, hogy ez alkalommal talán minden másképp lesz.

Merrick szerint rendkívüli időket élünk. A spirituális tanácsadóim azt mondják, hogy most minden más.

Mert eljött a Haldokló Nap ideje. Közel húsz évvel ezelőtt kezdődött. Eleinte csak néhány jele mutatkozott az instabilitásnak, főleg napkitörések formájában, de az évek múlásával a napunk színe megváltozott – először narancssárgára, most pedig vörösesre váltott. Ráadásul tágul, és ez a naprendszer felmelegedését okozza, ami – egyelőre – főleg a belső bolygókat érinti. A Serati mindig is trópusi éghajlatú volt, de manapság eszméletlenül nagy a hőség.

A hátrányok ellenére izgalmas időszak ez a Nővérek számára, rekordmennyiségű új taggal bővült a számunk. Sajnos ez az izgalom nem terjedt át a kolostor többi tagjára.

De az újjászületés gondolata eszembe juttat valamit.

– Tudtad, hogy mindketten az Askkandiáról származunk? – kérdezem Merricket.

Szokatlan, hogy egy főpapnő a Seratin kívülről származik. Nyilvánvalóan én vagyok a kivétel, de a jelek mind megvoltak. Amikor a régi főpapnő meghal, egy másik újjászületik. És mindenféle jelek és előjelek vezetik a Fény Nővéreit az új főpapnőhöz. Ebben az esetben ezek a jelek hozzám vezettek.

– Úgy értem, a hercegnő és én – pontosítok.

– Igen – feleli kurtán Merrick. De persze Merrick mindent tud.

– És hogy mindketten tizenkilenc évesek vagyunk?

– Azt is tudom – Az állával a hercegnő felé bök. – De most már figyelj!

Merrick mindenkit figyelmesen szemmel tart. Harcos pap, az elmúlt négy év során ő volt mellettem testőrömként. De őszintén szólva elég kényelmes a munkája. Harcra képezték ki, de a kolostorban nem igazán vannak veszélyek. Kivéve a mérget, de az nagyon új fejlemény. Pontosabban négynapos fejlemény.

Azóta minden este megkóstolja az ételemet, és belekortyol az italomba, mielőtt én hozzáérnék. Most már testőr és előkóstoló is.

Nem csoda, hogy rossz kedve van.

Ráadásul ez a találkozó teljesen más szint, és amióta csak megkaptuk a megbízatást, úgy látom, totálisan szétszórttá vált. Nem tudom eldönteni, hogy azért, mert aggódik a biztonságom miatt, vagy csak azon töpreng, miért pont engem választottak a Serati képviseletére.

Hogy is gondolhatta a Fény Nővéreinek rendje, hogy a bolygónkon élő emberek közül én vagyok az, aki Frellen nagykövet helyébe léphet a halála után? Biztosan lett volna nálam alkalmasabb erre a feladatra. Valaki, aki esetleg képzett az uralkodó családok protokolljait illetően.

Még csak nem is nézek ki úgy, mint egy szerati.

A szeratiak, mint Merrick is, egyedülállóak – generációkon át alkalmazkodtak a bolygó nem éppen ideális körülményeihez, a magas hőmérséklethez és az alacsony gravitációhoz, nem is beszélve a mérhetetlenül magas sugárzási szintről. Míg én alacsony vagyok, és világos bőrű, Merrick magas, és meglehetősen vékony. A bőre barnább az enyémnél, mert többet tartózkodik a szabadban, de gyönyörű, hullámmintás, halvány, ezüstös vonalak is ékesítik, akárcsak a többi szeratiét. Ez segít nekik hűvösen tartani magukat még a legádázabb forróság közepette is. Keskeny vágású, kissé ferde szeme van, sötét, szinte fekete írisszel, hogy megbirkózzon a sugárzással, haja pedig platinaszőke.

Feltűnő látványt nyújt, mellette egyfolytában szürke kisegérnek érzem magam.

Az utazásunk legalább elterelte a figyelmét a többi gondról, Merrick apja ugyanis nemrég halt meg. Nagyon megviselte. Érzem, hogy közel álltak egymáshoz, bár soha nem beszélt nekem a családjáról.

Figyelmemet ismét a pódiumra fordítom, éppen akkor, amikor a hercegnő fellép rá. Nem úgy caplat fel a lépcsőn, mint egy normális ember – sokkal inkább mintha méltóságteljesen fellebegne rajta.

Azt hiszem, beleszerettem.

Ahogy közeledik hozzánk, a tekintetem körbefut a többi küldöttön. Olyan színesek, mint az Ellindan esőerdőinek egzotikus repülő lényei. Sóhajtok, és lenézek a csúnya, fehér ruhámra. Tudom, hogy ez nem illendő tőlem – az elmém nyilvánvalóan magasabb rendű dolgokra rendeltetett –, de az a helyzet, hogy vágyom a színekre.

Ráadásul ez csak egy újabb dolog, ami elválaszt tőlük. Mintha a hitrendszerünk nem lenne már így is épp elég.

Olvasmányaimból tudom – sokat olvasok, mert a kolostorban nincs más dolgom –, hogy a hagyományok szerint minden küldöttség más-más színű ruhát visel. Kék, zöld, lila, piros, sárga, narancs és fehér. Természetesen csak az uralkodó családok tagjai viselhetik ezeket a színeket. Az egyszerű munkások barna és szürke ruházatot viselnek, míg a Vállalat technikusai feketét.

Ott vannak továbbá a fekete-szürke egyenruhások, akik vélhetően az űrállomás biztonsági őrei. Sok van belőlük. Bajra számítanak? Talán ezért olyan feszült Merrick.

Már egy órája állunk itt a hangár közepén, sorba rendeződve aszerint, milyen távol helyezkedik el a bolygónk a Seraihoz, azaz a napunkhoz képest. A külső bolygók küldöttei az elsők, kezdve a legtávolabbival, a Glaceával, melyet a Vistenia, az Askkandia, majd az Ellindan követ. Aztán jönnek a belső bolygók: a Permuna, a Kridacus, és végül a Serati – ahol én élek. A Serati az egyetlen bolygó, amelyet nem az uralkodó családok egyike kormányoz. A Fény Nővérei irányítják. Nyilvánvalóan nincs itt senki a legkülső, úgymond „halott” bolygókról, a Tybrisről és a Nabrochról – azok túl hidegek és barátságtalanok ahhoz, hogy alkalmasak legyenek az emberi életre.

A sor legvégén hosszú, szőrmeszegélyű kék kabátban áll a Glacea küldöttje. Alacsony, még nálam is alacsonyabb, mint a legtöbb glaceai, és dús szőrzet borítja, ami megvédi a hidegtől. Mosolyog, kivillantva éles fogait. Szürkésbarna bőre repedt, és hámlik a széltől és a fagyos időtől. A hercegnő válaszként biccent, rövid szóváltásba elegyedik vele, majd továbblép.

Látod, Eső, nem is olyan ijesztő. Meg tudod csinálni!

Egy pillanatra elképzelem, hogyan is fog zajlani a beszélgetésünk. Mosolyogni fog rám, szeme kedvesen, ezüstösen ragyog – imádom az ezüstöt –, és melegség tölti el, ahogy az én unalmas, barna szemembe néz. Kérdezni fog a Seratiról, én pedig elkápráztatom egy olyan válasszal, amitől az a szempár meglepetten elkerekedik majd. Mosolya, amely már így is több mint udvarias, még érdeklődőbbé válik, és…

– Összpontosíts! – sziszegi Merrick.

Sóhajtok, de hogy megmutassam, hogy hallgatok rá, úgy kihúzom magam, hogy a hátizmom kissé megsajdul az erős gravitációban. Ez közel sem olyan szórakoztató, mint a képzeletbeli életem, de be kell vallanom, végső soron elég lenyűgöző látni embereket mind a hét lakott bolygóról.

A sorban a következő a Vistenia, a Glacea legközelebbi szomszédja és a rendszer fő gabonatermelője. A nagykövete magas, szőke nő, gyöngyházfényű bőrrel és nagy pupillájú, hatalmas szemmel, megjelenése jellemző a gyakran sötétségbe boruló bolygón. Tetőtől-talpig zöldbe öltözött. Kecses gálaliliomokra emlékeztet, amelyek csak egy hónapig virágoznak a Vistenián.

– Fenséged – suttogja.

A hercegnő ezúttal melegebben bólint.

– Terra nagykövet asszony, remélem, kellemes utatok volt.

Aztán jön az Askkandia követe, aki a hercegnőhöz hasonlóan lila ruhát visel.

És így tovább.

Üdvözli az ellindani nagykövetet, akinek szűk, vörös kezeslábasa csak néhány árnyalattal sötétebb, mint rézszínű bőre. A nagykövet feltűnő mosolyt villant – hallottam, hogy az Ellindanon mindenkinek vörös a fogsora, mert túl sok akaralevet isznak, és lenyűgöző látni, hogy ez igaz. Számomra ez nem éppen szép látvány, de úgy tűnik, az Ellindan lakói nagyon büszkék rá. Ráadásul a lé annyira addiktív, hogy valószínűleg akkor is fogyasztanák, ha zavarná őket a mellékhatása.

A hercegnő egyre közelebb jön, és érzem, hogy az izmaim megfeszülnek. Hamarosan én jövök.

Ne érintsd meg! Akármennyire is kedvesen mosolyog rád ezüstös szemével, ne merészeld akár csak egy ujjal is megérinteni a palástját! A hercegnőket nem szabad megérinteni.

Minél közelebb jön hozzám, annál inkább kíváncsi vagyok, hogy valóban kedves lesz-e. Vagy hogy dühös lesz-e amiatt, hogy itt vagyok, amiatt, aki vagyok, és amiatt, amit a vallásom hirdet.

Az ötödik küldött a Permunáról, az első belső bolygóról érkezett. Mint a legtöbb permunai, ő is széles mellkasú és nagy fülű, és bolygója sivatagi homokját idéző sárga, hosszú kaftánt visel. A szeme körüli bőr sötétebb, mint az arcának többi része. A tekintetem lejjebb vándorol, és látom, hogy a keze is ugyanolyan színű.

Úgy tudom, már kisgyerekkoruktól kezdve festik ezeket a napnak kitett területeket, hogy elkerüljék a leégést, és egy idő után a festék állandó nyomot hagy. Úgy néz ki, mintha maszkot viselne, és ez még jobban kiemeli sárga szemét. Úgy néz ki, mint egy ragadozó szeme, de olvastam, hogy a szín a csillagkaktuszban gazdag étrend mellékhatása, amely az egyetlen növény, amely a Permunán bőségesen terem.

A nagykövet nem tűnik boldognak. Szeme összeszűkül, ajka pengevékonyra préselődik, keze ökölbe szorul, miközben előrelép, hogy üdvözölje a hercegnőt. Hatalmas, sötétbarna bőrű, rövidre nyírt, ősz hajú, lila-fekete páncélt viselő férfi lép közéjük, szinte a semmiből – feltehetően a hercegnő testőre –, és érzem, hogy Merrick megfeszül mellettem.

– Vissza! – A hercegnő parancsa alig hallható, de a testőre megdermed. Ügyes trükk. Bárcsak én is tudnék ilyet. De testőr ide vagy oda, Merrick senkire sem hallgat, csak magára.

– Beszélj, Holdren nagykövet úr! – mondja a hercegnő.

– Fenség, a Permuna népének nevében szeretném megkérdezni, miért halasztották el az utolsó két gabonaszállítmányt. Vészesen fogyatkozik bolygónk gabonakészlete, az emberek éheznek. Én…

A visteniai nagykövet ismét előlép.

– Nem hiszem, hogy ez lenne a megfelelő hely és idő, Holdren.

– Szerintem meg pont ez a megfelelő hely és idő. Azt az ígéretet kaptuk, nem szakad meg a szállítmányozás. Most mégis…

Lenyűgözve figyelem, ahogy a hercegnő felemeli a kezét, és a nagykövet azonnal elhallgat.

– Sajnálattal hallok a nehézségekről, nagykövet úr. Visszatértemet követően felhívom erre a császárnő figyelmét.

– Azt hiszed, nem tud róla? – Hangja keserű, tiszteletlen. Válaszul rá moraj fut végig az egyre feszültebb csoporton.

A hercegnő is felvonja a szemöldökét, de nem tudom eldönteni, hogy meglepetésében vagy mérgében.

Merrick elém lép, és bár szeretném eltolni az útból, megértem, miért ideges. Míg a Seratit szigorúan kézben tartja a Fény Nővéreinek rendje, és elszigetelten élünk a többi bolygótól, még a kolostorban is hallani pletykákat a szomszédaink körében dúló zavargásokról. Évtizedek óta emelkedik a hőmérséklet a rendszerben, és csökken a mezőgazdasági termelékenység. A gyakori napkitörések pusztítást okoznak a kommunikációban, és az exponenciális felmelegedés a belső bolygók egyes részeit teljesen lakhatatlanná teszi.

Szentírásaink szerint minden rendben lesz, és a felfordulás után nagy boldogság ideje következik. Tudom, hogy csak hinni kell. De ez nehéz, amikor olyan sokan szenvednek.

Ahogy a tiltakozás hangjai egyre hangosabbá válnak, a hercegnő tekintete végigfut a tömegen.

– Csendet kérek! – kezdi. – Ne felejtsük el, miért vagyunk ma itt. Biztos vagyok benne, hogy dr. Veragelen megoldást talál minden problémánkra. – Visszafordul a nagykövethez. – Ígérem, hogy utánajárok ennek az ügynek.

A nagykövet kételkedve néz rá, de mégis meghajol.

– Köszönöm, fenség.

Hasonló megjegyzéseket várok a kridacusi nagykövettől is, egy ravasznak tűnő, narancssárga ruhás nőtől, de részben napbarnított, részben fehér arcára semleges kifejezést erőltet.

Aztán én következem. Kalinda hercegnő szigorú arcát és kedves – tudtam, hogy kedves lesz a tekintete – szemét felém fordítja.

– Nyugodj meg! Meg tudod csinálni! – Merrick keze a vállamhoz ér, és azonnal lelassul a vadul kalapáló szívem, ahogy megérzem mentális és fizikai erejét. Lehet, hogy megpróbáltatásnak tart engem, de az elmúlt néhány évben számomra ő családtag, tanár, barát és védelmező volt egyben.

Ha ő azt mondja, hogy minden rendben lesz, akkor minden rendben lesz.

A hercegnő közelről még szebb: ugyanolyan világos aranybarna bőre és sötétvörös haja van, mint a császárnőnek. De a bőrét ugyanolyan ezüstös mintázat borítja, mint Merrickét, és ebben a fényben szinte ragyog. Mellette állva unalmas kis csitrinek érzem magam annak ellenére, hogy egyidősek vagyunk.

– Frel… – Homlokán ráncok jelennek meg. – Te nem Frellen nagykövet vagy.

Vádként hangzik, és azon tűnődöm, hogy felismert-e, és ezért ráncolja a homlokát. Mert ő a Haldokló Nap elleni megoldást keresi, én pedig azért létezem, mert nincs megoldás.

Egy pillanatig csak pislogni tudok rá, és várni, hogy mondjon valamit a hitünkről. Amikor nem teszi, hanem csak tovább vizslat engem a homlokát ráncolva, az ösztöneim átveszik az irányítást, és – még akkor is, amikor arra gondolok, hogy ne hajoljak meg – mégis megteszem. Mélyen pukedlizem, mire Merrick keze megfeszül a vállamon, mintha megállíthatná a mozdulatomat.

Túl késő, Merrick. Túl késő.

Már majdnem a padlón vagyok, mire ő felhúz, mint egy bábot. De a baj már megtörtént. Mindenki látta, mit tettem – legfőképpen a hercegnő.

A legrosszabbra számítok, amikor végre összeszedem a bátorságomat, és az arcára pillantok. De ő csak mosolyog, a szemében vidámság csillog.

– Úgy hiszem, még nem volt szerencsénk egymáshoz – mormolja.

– Eső vagyok – mondom. – Megtiszteltetés, hogy megismerhetlek, hercegnő.

Hallom, ahogy Merrick felszisszen, mert természetesen újabb hibát követtem el. Zavaromban, szégyenkezve az egyetlen dolgot teszem, ami eszembe jut, hogy javítsak a helyzeten. Kinyújtom a kezem, hogy megérintsem… és… Igen, ez most már hivatalos. Teljes és totális szerencsétlenség vagyok.

Szerencsére Merrick hátrahúz, mielőtt a kezem hozzáérne. Ugyanakkor a páncélos nagy ember beáll a hercegnő és közém. Miközben ezt teszi, a fegyveréért nyúl az oldalán.

– Az isten szerelmére, Vance – morogja a hercegnő. – Vissza!

Vance úgy fest, mintha vitatkozni akarna, de végül visszalép. Nem hibáztatom, ezért megpróbálok ártalmatlannak tűnni. Nem nehéz, tekintve, hogy csak százhatvan centiméter magas vagyok, tökéletes babaarccal. De a mostani botlást követően nem veszek semmit sem biztosra.

Kivéve, hogy a hercegnő ajka remeg. Mulatságosnak talál, ami totál megalázó.

– Azt hiszem, illendő lenne sort kerítenünk egy hivatalosabb bemutatkozásra is – mondja.

Merrick előrelép.

– Fenség. Bemutatom Esőt, a Fény Nővéreinek főpapnőjét, a Serati ideiglenes nagykövetét.

– Főpapnő? – Elkerekedik a szeme. Kíváncsi lennék, mit érez a Nővérek iránt. Kapcsolatunk az uralkodó családokkal gyakran kissé… feszült. – Nos, örülök, hogy nem engedtem Vance-nek, hogy lelőjön. Az biztosan diplomáciai kellemetlenségeket okozott volna.

– Igen, hercegnő… – Levegő után kapok. – Vagyis, igen, fenség – mondom. – Én is örülök. Nagyon örülök.

Ekkor felnevet, és közben a szemembe néz. Egy pillanatra úgy tűnik, óvatosságot, vagy talán sajnálatot látok a pillantásában. De aztán kinyújtja a kezét, és ujjával megérinti a csuhám gallérján balra lévő második napemblémát. Amint ezt megteszi, halk moraj hallatszik körülöttünk, és Merrick megmerevedik mellettem.

De mielőtt bárki más is kirobbanna, hangos csengő szólal meg. A hang megváltoztatja a feszültség fókuszát, miközben a hangárban fény villan egy dupla ajtó felett.

A hercegnő leengedi a kezét, és hátralép.

– Úgy tűnik, végre történik valami – mondja, aztán megfordul, és csak úgy elsétál, miközben a hang továbbra is hallatszik.

Végre történik valami. Úgy tűnik, itt az ideje, hogy a létezésem jelentette katasztrófáról áthelyezzem a figyelmemet arra, amitől meg kell mentenem mindannyiunkat.

3. FEJEZET

Ian, zsoldos és csempész,
valamint (nagyon) ritkán ügyeletes jófiú

Felpillantok az ajtó feletti puccos órára, amikor megállás nélküli zúgás harsan a hangszórókból, jelezve egy újabb hajó érkezését.

Még huszonkét óra meg körülbelül tizenhét perc, és végre megléphetek erről a rozsdás ócskavasról. Na nem mintha számolnám a perceket, vagy ilyesmi.

De szó, ami szó, nehéz nem számolni, hiszen kétszer olyan hosszú időre ragadtunk itt, mint Max és én eredetileg terveztük.

Tudom, tudom, a legtöbben a Birodalom elképesztően lenyűgöző flottája koronaékszerének tartják a Caelestist. Egy biztos, hiába csillog úgy, mint a Senestris össze kincse egybevéve, elég régóta vagyok a fedélzeten ahhoz, hogy tudjam, ez a hajó a csillogó külső alatt maga a romlottság istenverte pöcegödre. Roppantmód boldog leszek, ha végre hátat fordíthatok neki. A Reformátor nevű börtönhajó holnap érkezik, és Maxszel együtt rajta leszünk.

Felszállunk a fedélzetére, és végre eljutunk Millához. Muszáj, hogy így legyen, különben zsákutcába jutunk.

Összeszorítom a fogamat, miközben végigmegyek a keskeny folyosón. Ma nem hiányzott a pluszműszak, mert dolgom van. De mindenki szolgálatban van. Nagy dolog van készülőben, valami fontos bemutató, amit dr. Veragelen, más néven a gonosz doki tart néhány ide látogató nagyágyúnak. Fogalmam sincs, miről van szó, és őszintén szólva, nem is érdekel.

Csak túl kell élnem a túlórát – és azt a ceremóniát, amit dr. Veragelen már hetek óta tervez titokban. Lehet, hogy úgy tesz, mintha nem érdekelné a mai nap, mintha valami óriási kellemetlenség lenne, de aki sokat dolgozik vele, az tudja, hogy csakis ez foglalkoztatja.

Mivel engem az a szerencsétlenség ért, hogy a legtöbb embernél többet vagyok a közelében – a főtudós testőrének lenni sok hátránnyal jár –, pontosan tudom, mennyire ideges a mai bemutató miatt. Végül is nehéz meghódítani az ismert univerzumot, ha nem tesz az ember a császárnő kedvére. És ha van valami, amit a doktornő ennél a bizarr kísérleténél is jobban akar, az az, hogy hozzáférjen az univerzum összes titkához. És a vele járó hatalomhoz.

Valószínűleg ezért öltözött ma olyan elegánsan. A szokásos fekete laborruhája van rajta, de felvett hozzá egy díszes, fekete palástot is. Rohadtul nevetségesen fest. Ki a fene visel palástot?

A pletykák szerint a nem is olyan jóságos doktor több mint háromszáz éves, mert a Vállalat – amelyet a hét uralkodó család és a világ technológiai fejesei alapítottak – megtalálta a módját, hogyan hosszabbítsa meg bizonyos emberek életét. De ha valóban így is van, nem osztják meg a titkot velünk, többiekkel.

A Vállalat már csak ilyen. Titkolózó rohadékok.

Mindegy is. Két hónappal ezelőtt érkeztem ide, és amióta dr. V. meglátott, azóta állandó személyi testőreként szolgálok. Azt hiszem, vonzónak talál, de ebből soha nem lesz semmi. Előbb kefélnék egy meztelencsigával.

Eltekintve attól, hogy a hideg is kiráz tőle, személyesen őt tartom felelősnek azért, ami Millával történt. Láttam egy keveset abból, mi folyik ezekben a laborokban valójában – és a gondolattól, hogy ezt tették a számomra egyik legfontosabb emberrel, felforr a vérem. Azt tervezem, hogy amint Milla biztonságban van, meglátogatom a doktort, és személyesen rendezem vele a számlát.

Bár nem úgy, ahogy ő várná.

A hangár ajtajai kinyílnak közeledtünkre. Két lépéssel lemaradva követem, pontosan úgy, ahogy ő szereti. Hiperéber vagyok – szintén úgy, ahogy ő szereti –, és a szemem a tömeget fürkészi, hátha kiszúrok valami fenyegetést. Nem nagyon érdekelne, ha valaki megölné, de nem keresek rá ürügyet, hogy a börtönhajó ne dokkolhasson holnap a terv szerint.

Sok látogatói komp van a hangárban – több, mint vártam –, és a terem közepén emelvényt állítottak fel. Egy csapat színes ruhás seggfej sorakozik előtte.

A tekintetem a csoport közepén kissé előrébb álló nőre szegeződik, és az ajkam megremeg. Még egy pompázatos nagyokos, aki valójában semmit sem tud, csak ez lila palástot visel fekete helyett.

Magas, talán a legmagasabb nő a teremben. Palástja alatt mélylila, testhez simuló, földig érő ruhát visel, amely – be kell ismernem – kihangsúlyozza lenyűgöző idomait. Gondolom, elég macerás lenne levetkőztetni a temérdek csillogó kis gomb miatt. De azért megpróbálnám.

Már majdnem a pódiumhoz érünk, amikor felnézek az arcára. Szája dús és telt, arccsontja magas, a szeme furcsán ezüstös. Felém villan a pillantása, és valami abban, ahogy rám néz, arra enged következtetni, hogy határozottan tetszik neki, amit lát.

Válaszul felhúzom a szemöldököm, és az ajkam mosolyra húzódik, amit nem is próbálok elrejteni. A szeme elkerekedik, majd felszisszen, és gőgösen mered rám. Elég izgató a pillantása – akárcsak a teste, még így, a köpeny ellenére is.

Kár, hogy nem maradhatok.

A doki felmegy a pódiumra, és megáll a nő előtt, eltakarva őt a szemem elől, én pedig kicsit oldalra lépek.

– Fenség – mondja dr. V. és gyorsan meghajol.

Mi a fasz?

Egy istenverte hercegnővel szemeztem. Ilyen sem volt még.

De a szemezésnél nem megyünk tovább, mert kurvára utálom az uralkodó családokat. Egy rakás parazita seggfej, akik csak magukkal törődnek, és nagy ívben tesznek mindenki másra. Biztos vagyok benne, hogy ha ennek a gőgös pillantásnak hinni lehet, ez a hercegnő sem jobb a többieknél.

– Megtiszteltetés, hogy ma velünk vagy az ISS Caelestisen – folytatja a doktor hadarva. Soha nem volt az a típus, aki udvariaskodásra vesztegetné az idejét.

– Megtiszteltetés itt lenni, dr. Veragelen – válaszol Karót Nyelt Hercegnő, olyan hűvös és elegáns hangon, mint amilyen ő maga. – Alig várom, hogy megnézhessem a laboratóriumokat, és halljam, milyen előrelépések történtek.

Képtelen vagyok nem elgondolkodni azon, hogy vajon az összes laboratóriumot meg akarja-e nézni, vagy csak azokat, amelyeket dr. Veragelen nem rejteget SZIGORÚAN TITKOS táblák mögött. De valószínűleg ő a legmagasabb szintű biztonsági jogosultsággal rendelkezik, ami azt jelenti, hogy már pontosan tudja, miket művel a jó doktor a zárt ajtók mögött.

Végül is, az uralkodó családok alapították, és lényegében ők is irányítják, a Vállalatot, amely gyakorlatilag monopóliummal rendelkezik a Senestris-rendszer technológiáinak terén. Egészen a közelmúltig nem sokat tudtam erről. Általában az én bolygóm lakói, mint minden épeszű ember, messze elkerülik a Vállalat dolgait. De most itt vagyunk, és jobb, ha ismerjük az ellenségünket.

Ez a Kaliber nevű fickó, aki a fedélzeten dolgozik technikusként, segít nekünk – jó pénzért cserébe –, és elárult nekünk néhány dolgot a Vállalatról, aminek tudatában még egy megrögzött bűnöző is úgy érezné, a Fény Nővéreinek sorába tartozik.

– Alig várom, hogy körbevezethessem kegyedet – mondja dr. V. ajkán halvány mosollyal, aminek láttán elgondolkodom, vajon nem fog-e megrepedni az arca.

Közel két hónapja vagyok itt, és még soha nem láttam mosolyogni. Nem is hittem, hogy egyáltalán képes ilyesmire.

– Mindennek eljön az ideje – folytatja, majd a pódiumon álló többi emberhez fordul. – Mint azt valószínűleg már tudjátok, a Caelestis a rendszer legkorszerűbb tudományos hajója. Huszonhét laboratóriumunk van a fedélzeten, valamint a valaha tervezett leggyorsabb, legfejlettebb számítógépek. Ma mi…

Félbeszakad a mondandója, amikor zöld fény villan fel a légzsilip ajtaja felett. Az a hajó, amelyik az imént még érkezését jelezte, időközben felkészült a leszállásra. Amikor a doktor a homlokát ráncolja a legénység egy tagjának közeledte láttán, teljes készültségbe helyezkedek, jobb kezem megfeszül a combomra szíjazott lézerpisztoly mellett.

– Asszonyom, a Reformátor dokkolási engedélyt kér.

A franc essen belé, ez nem jó hír. Max és én még nem állunk készen.

– Csak holnapra vártuk őket. Kifejezetten úgy intéztem, hogy holnap jöjjenek. – A doki orrlyuka kitágul, de ez az egyetlen látható jele az idegességének.

Úgy tűnik, a hercegnő jelenléte meglepően illemtudó viselkedésre készteti.

Összeszorítja a száját, miközben átgondolja a dolgot, majd azt mondja:

– Gondoskodj róla, hogy felszálljon és elmenjen még a látogatás vége előtt!

Ez még rosszabb hír. Mi több, egy kibaszott katasztrófa – legalábbis számomra. Mert látogatás ide, hercegnő oda, kizárt, hogy addig várjak, amíg a Reformátor legközelebb visszatér. Akár hónapokba is telhet. Hónapokba, amelyek során Milla egyedül lenne. Ki tudja, hol lenne addig, milyen szenvedéseket kellene átélnie.

Az kizárt.

– Max! – szólítom meg a fejemben, ahogy gyerekkorunk óta tesszük. Egy pillanatig nem kapok választ.

– Mi az? Dolgom van.

De nem tűnik dühösnek, amiért megzavartam. Persze, ilyen Max – a legnagyobb nehézségek közepette is mindig vidám. Őszintén szólva én már attól is elfáradok, ha csak belegondolok, hogy hogyan tartja fenn ezt, de a rendíthetetlen pozitivitása talán az, amit a legjobban szeretek benne. Persze csak a chobwachip-palacsintája után.

– A Reformátor most dokkol. Előre kell hoznunk a tervet – mondom neki.

– Mire van szükséged? – Mielőtt válaszolhatnék, hozzáteszi: – Hívom Kalibert!

– Rendben. Ideje, hogy megdolgozzon azért a botrányos összegért, amit fizetünk neki. Találkozzunk a hangárban! Visszajövök, amint el tudok surranni a gonosz doki elől. Talán megpróbálhatnád elterelni a figyelmét. Tudod, mit kell tenned!

– Értem.

Dr. V. mély levegőt vesz, tökéletesen hamis mosolyt varázsol az arcára, és a hercegnő felé fordítja a figyelmét.

– Kezdjük a túrát! – Megfordul, és elindul abba az irányba, ahonnan jöttünk, én pedig a nyomában maradok.

Szinte érzem magamon Lila Köpeny uralkodói tekintetét, ahogy elsétálok, és nem tudok nem arra gondolni, hogy miatta talán hajlandó lennék alacsonyabbra helyezni a lécet.

Kár, hogy csak körülbelül húsz percem van, hogy elhúzzak erről a hajóról, és feljussak a Reformátorra – vagy talán örökre elveszítem az esélyemet, hogy megmentsem Millát.

4. FEJEZET

Kali

Ne bámuld a szexi testőr fenekét! Ne csináld – főleg ne az első kiküldetésen, ahol a császárnőt képviseled. Mindig illendően kell viselkednem, akármennyire is vonzó dr. Veragelen testőre.

És félreértés ne essék. Ő bizony vonzó. Rendkívül vonzó.

Sűrű fekete haja kiemeli magas arccsontját.

Bőre sötétbarna és bársonyos.

Állkapcsának vonala olyan éles, hogy vágni lehetne vele.

Magas és széles vállú, annak ellenére, hogy a Kridacusról származik – legalábbis az egyenruháján lévő jelvény alapján. Még soha nem hallottam olyanról, hogy valaki ilyen magasra nőtt volna a Kridacus gravitációjában. Biztosan rendkívül erős ebben az alacsonyabb gravitációban.

Sötét szemét a leghosszabb, legvastagabb szempillák keretezik, amiket valaha láttam. Intenzív tekintetének mintha nem jelentene akadályt az uralkodói álca, és mindent látna, amit rejteni vágyom a világ elől.

Kár, hogy nem tudom, ez jó vagy rossz dolog. És mivel elsétál, valószínűleg soha nem fogom megtudni. Ami, úgy döntöttem, nagyon is helyes. Mert ilyen dolgokat nem szabad megtenni… akármennyire is mutasson jól széles válla és izmos mellkasa a fekete egyenruhájában.

Nagyon, nagyon jól néz ki.

Lara megrántja a köpenyemet, és ránézek.

– Talán nem ártana eltűntetned ezt a kifejezést az arcodról – suttogja olyan hangon, amely egyszerre vidám és aggodalmas.

– Milyen kifejezést?

– A „be akarok jutni annak az őrnek a nadrágjába, és bulizni akarok” kifejezést.

Sajnos valószínűleg igaza van, de hátulról is ugyanolyan jól néz ki, mint elölről. Mindemellett ordít róla, hogy bajkeverő. Egy pillanatra vágyakozni kezdek mindaz után, ami nem lehet az enyém.

Aztán hátrapillant rám. A mosoly még mindig az arcán, mintha pontosan tudná, mire gondolok, és a vágyakozás helyét bosszúság veszi át. Válaszul a legjobb unott, uralkodói pillantásomat vetem rá – azt, amelyet anyámtól tanultam, még mielőtt megtanultam volna a kilenc bolygó eltérő gravitációs szintjeit.

Ő nem rezzen össze, mint a legtöbb férfi. Talán azért, mert rosszul csinálom. Vagy talán azért, mert keményebb fából faragták. Akárhogy is, elhessegetem a fejemből a mosolyát, és más dolgokra koncentrálok.

Kíváncsi vagyok, mi lehet az a Reformátor – még soha nem hallottam ilyen nevű hajóról, pedig némileg szakértőnek tartom magam a flottánkat illetően. Bármi is az, a doktornőt zavarba hozta, és ez még jobban felcsigázta az érdeklődésemet.

Minden, amit dr. Veragelenről tudok – ami elég sok, mivel mindig is lenyűgözött a tudomány, és nagy rajongója vagyok –, azt mutatja, hogy karrierje során már mindent látott és csinált. Évekkel ezelőtt kezdte pályáját egy kutatóhajón. Folyamatosan haladt felfelé a ranglétrán, míg végül nemcsak a Caelestis vezető tudósa lett, hanem az egész Vállalat igazgatója, aki csak az uralkodó családok által irányított testület felé tartozik elszámolással.

Csoda hát, hogy mindenki itt van, hogy találkozzon a doktornővel, és megnézze, mit sikerült elérnie az elmúlt négy évben? Dr. Veragelen problémákat eszik reggelire, ezért anyám rábízta a legnagyobb problémánkat: a Senestris megmentését a teljes megsemmisüléstől.

Ahogy követem őt, a többi diplomata pedig mögöttem lépked, az jár a fejemben, hogy a doktor egyszerre olyan, és nagyon más is, mint amire számítottam. Magas és szinte csontsovány, rövidre vágott, ősz hajjal. Pontosan úgy néz ki, mint minden képen, amit róla láttam.

Elhessegetem a csalódottságomat az első pillanatban tapasztalt nyers modora miatt, és követem őt egy nagy dupla ajtón át. Szerencsére az idegességem alábbhagyott, és nyomában már csak az izgalom maradt.

Alig várom, hogy megnézzem ezt a hajót.

A pletykák szerint ősi relikviák vannak a fedélzeten. Mindig is lenyűgözött minden, ami az Ősök civilizációjával kapcsolatos – így neveztük el azokat, akik jóval előttünk éltek itt. Természetesen vannak, akik nem hiszik, hogy valaha is létezett idegen faj a rendszer bármelyik bolygóján, de a Senestris egész területén vannak bizonyítékok a létezésükre, főleg a Seratin. Gondolom, egyesek számára megnyugtatóbb azt hinni, hogy mi vagyunk az elsők, mint hogy bármelyik civilizáció kihalhat – különösen a közelgő pusztulás fenyegetésének fényében.

Az ajtó boltíves mennyezetű folyosóra nyílik, amelynek falai valamilyen ezüstös fémből készültek. A folyosót lágy, narancssárga fény világítja meg, és bár keresem, honnan jön, nem találom a forrását.

Ahogy haladunk tovább a folyosón, kérdések merülnek fel bennem – olyan sok, hogy nehéz mindet számontartani. Hogyan működik a hajó? Hányan vannak jelenleg a fedélzeten? Min dolgoznak? Hol vannak az ősi relikviák? És a legfontosabb: Találtak-e módot a napunk megmentésére?

Meg akarom kérdezni tőle, de dr. Veragelen gyors léptekkel halad előre, és én alig tudok lépést tartani vele a nevetséges ruhámban.

Végül megáll egy biztonsági ajtó előtt, és tenyerét a biometrikus szkennerre helyezi. Kihasználom az alkalmat, hogy közelebb lépjek.

– Dr. Veragelen, elmondanád röviden, hogy milyen munkát végez itt a Vállalat? Volt már valami áttörés?

Felém fordul, és a szeme villanása kissé kényelmetlenül érint.

– Megerősíthetem, hogy jó úton haladunk a napunk gyorsuló degenerációjának megoldása felé. Úgy véljük, hogy rendelkezésünkre állnak az eszközök, amelyekkel nemcsak megállíthatjuk a folyamatot, hanem vissza is fordíthatjuk. Legyetek nyugodtak, az életetek jó kezekben van. Mindenkit megmentünk!

A hangja meggyőzően cseng, de nem is tudom – volt valami abban a kurta pillantásban, ami arra enged következtetni, hogy több van a háttérben, mint amit elárul. Emellett nehéz figyelmen kívül hagyni a tényt, hogy nem igazán válaszolt a kérdésemre.

Már nyitom a számat, hogy másképp fogalmazzak, de máris továbbmegyünk, és minden figyelmemmel arra kell összpontosítanom, hogy ne essek hasra a palástomban. Császári protokoll ide vagy oda, soha többé nem veszem fel ezt a vackot.

Ahogy továbbsietünk ugyanazon a folyosón, amely szerintem párhuzamosan fut a hajó oldalával, továbbra is minden ugyanúgy néz ki. Számos ajtó sorakozik mindkét oldalon, melyek mindegyike bonyolult biztonsági panelekkel van lezárva. Mindegyik TITKOSÍTOTT vagy CSAK FELHATALMAZOTT SZEMÉLYEK RÉSZÉRE felirattal van ellátva.

Minél több biztonsági ajtó előtt haladunk el, és minél tovább marad szűkszavú dr. Veragelen, annál kíváncsibb leszek. Úgy volt, hogy körbevezet minket.

Korlátozott belépés, vagy sem, mi a bolygók kormányainak küldöttei vagyunk. A legmagasabb biztonsági besorolással rendelkezünk, ráadásul itt van velünk az a nő, aki az egész hajót irányítja, és akinek feltehetően mindenhez van hozzáférése a fedélzeten.

Szóval mire vár?

Ennek a találkozónak jó hírekkel kellene szolgálnia a küldötteknek, hogy azokat hazavihessék népüknek, megnyugtassák őket, és reményt adjanak nekik a jövőre nézve. Mindannyiunknak hinni kell abban, hogy a császárnő és a Vállalat közösen dolgoznak egy megoldáson. Ez azonban lehetetlen, ha soha nem látni bizonyítékát, hogy a megoldás létezik.

– Dr. Veragelen! – szólok végül, amikor egy újabb TITKOSÍTOTT felirat mellett haladunk el nagy sebességgel. Kezdem azt hinni, hogy a jövő évi bolygóközi játékokra készül. Nem lehet más magyarázat arra, hogy ilyen gyorsan hajszoljon végig minket a laboratóriumok mellett. – Meg is tekinthetjük valamelyik labort, vagy csak elsétálunk mellettük? – kérdezem.

Halk kuncogást hallok, és finoman hátrafordulok, hogy a nő válla fölött az őrre pillantsak, de az arca kifejezéstelen. Talán csak képzelődtem.

– Már majdnem ott vagyunk! – biztosít dr. Veragelen, majd elmosolyodik, bár a gesztus meglehetősen kényszeredettnek tűnik.

– Majdnem hol? – firtatja Terra nagykövet. – Tíz perce sétálunk már, mégis, semmi egyebet nem láttunk, mint ajtókat, amelyeken valamiért tilos belépnünk.

A többiek morogva helyeselnek. Nyilvánvalóan nem én vagyok az egyetlen, aki ingerült amiatt, hogy ez a program egyre inkább időpocsékolásnak tűnik.

A korábbi főpapnő az egyetlen, aki nem úgy fest, mintha szíve szerint elevenen megnyúzná dr. Veragelent – és vele együtt engem is. De ő sem tűnik éppen boldognak. Inkább zavartnak, ami szintén nem ideális egy ilyen látogatás esetén.

Úgy érzem, valami mást kell mondanom, még ha egyelőre nem is tudom, mi legyen az.

Mégis köhintek, és igyekszem a legjobbat kihozni magamból.

– Dr. Veragelen!

Ezúttal a pillantása kevésbé elgondolkodó, inkább bosszús, de most már elszánt vagyok.

– Legalább elmondaná, hogy milyen kísérleteket végeznek ezekben a laboratóriumokban?

Hosszú másodpercekig bámuljuk egymást, és látom, hogy végre eszébe jut, ki vagyok. Lassan kifújja a levegőt az orrán, vékony vonallá préselődött szája kissé ellazul.

– Sajnálom, fenség! – mondja, bár hangja egyáltalán nem hangzik sajnálkozónak. – Attól tartok, ez a látogatók érdekében van. A nagymértékű vegyszerhasználat miatt tiltott a belépés. Igencsak veszélyes azok számára, akik nem viselnek megfelelő védőruházatot. – Azzal újabb kényszeredett mosolyt villant rám, bár inkább tűnik grimasznak. Valószínűleg azért, mert beszéd közben „mosolyodott” még el, és mintha az arcára fagyott volna a mozdulat. – Nem szeretném, ha bármilyen sérüléssel kerülne vissza az édesanyjához.

Ez inkább hangzik fenyegetésnek, mintsem valódi aggodalomnak, de én mind a tizenkilenc évemet a császárnő sajátos, passzív-agresszív nyomása alatt éltem le. A dokinak sokkal keményebben kell dolgoznia, ha azt akarja, hogy fülemet-farkamat behúzva eloldalogjak.

– Ez lehet, hogy igaz a „Tilos a belépés” ajtókra, de milyen kísérleteket végeznek a „Csak engedéllyel!” feliratú ajtók mögött? – kérdezek vissza. – És miért van titkosítás egy olyan hajón, amelynek feladata olyan problémák megoldása, amelyek nem titkosak? Problémáké, amelyek mindannyiunkat érintenek!

A testőre felém fordul, és amikor szemkontaktust létesítünk, apró borzongás fut végig a gerincemen. Mintha egyszerre nyűgöznék le és untatnák a kérdéseim, de nem hátrálok.

Figyelmem visszatér dr. Veragelenre, amikor a legközelebbi zárt ajtóra pillant, majd sóhajt, és a homlokát dörzsöli, mintha nagy bosszúságot okoznék neki. Jó. Elmondhatjuk, hogy gyermekkori rajongásom dr. Veragelen iránt elég gyorsan csökken.

Biztosan rájött, hogy nem adom fel, amíg nem kapok válaszokat, mert abbahagyja a színjátékot, és azt mondja:

– Megígérem, hercegnő, ha még egy kicsit visszafogod a… türelmetlenkedést, több mint elégedett leszel! – Aztán gyorsan elindul, mielőtt még bármi mást kérdezhetnék tőle.

Végül egy széles, dupla ajtó előtt torpan meg. Mint a többin, amely mellett elhaladtunk, ezen is tiltó felirat díszeleg. De a többitől eltérően úgy tűnik, talán kicsivel több esélyünk kínálkozik bejutni rajta, mint egy hópehelynek megmaradni a Seraion.

Dr. Veragelen tapsol, mint egy tanárnő, aki a figyelmetlen tanítványai figyelmét próbálja felkelteni. Zseniális, vagy sem, a nőnek nyilvánvalóan komoly problémái vannak az irányításmániával – újabb dolog, amit könnyen felismerek az anyám mellett eltöltött két évtized tapasztalatai alapján.

– Következzék hát a legfontosabb laboratóriumunk. – Rám néz, és felvonja az egyik szemöldökét. – Ami kizárólag a mai látogatás idejére nem minősítetten veszélyes terület.

Az utolsó mondatot határozottan éles hangon mondja. Anyám biztosan szóvá tenné – sőt, valószínűleg szét is szedné érte –, de én úgy döntök, hogy legalább egy ideig hagyom, mert talán végre valami érdekeset fogok látni.

Csak remélem, hogy bármi is van itt, az van olyan jó, mint ahogy ő azt beállította. Mert mindannyiunk élete múlik rajta.

A mögöttem álló kis tömeg nyugtalanul mocorogni kezd.

Dr. Veragelen is érezheti ezt, mert hirtelen rátér arra, amit szerintem egy elég hosszú beszéd után tervezett csak megosztani.

– Ami itt található – mondja, és a háta mögötti ajtóra mutat –, az messze meghaladja a Senestris-rendszerben jelenleg használt technológiát. Meglátjátok, áhítatot vált majd ki belőletek. Lelkesedést. És egyszer és mindenkorra bebizonyítja, hogy nemcsak el tudom hárítani a katasztrófát, hanem képes vagyok, akarom mondani képesek vagyunk nem kevesebbre, mint a teljes megváltásra. Megváltás családjaitok, bolygóitok és – hangja suttogássá halkul, ami visszhangzik a most már csendes folyosón – a rendszer egésze számára.

Nos, ez pont úgy hangzik, mint amire vártunk. A szívem gyorsan és erősen ver, amikor tenyerét a biometrikus szkennerre helyezi.

Ez az. Ez az. Legyen az, nagyon kérem!

– Nagykövetek! – néz végig rajtunk sorban dr. Veragelen. – Megmutatom azt, amiről biztosan tudom, hogy válasz minden kérdésre. És az imákra is.

Aztán széles mozdulattal kinyitja a laboratórium ajtaját.

Tátva marad a szám.

Szent, forró, gőzölgő drokarajlepény!

5. FEJEZET

Kali

Egy pillanatig senki sem mozdul. Senki sem szólal meg.

A folyosón állok, tátott szájjal bámulok be a tárva-nyitva álló ajtón, és próbálom kitalálni, hogy pontosan mit is látok. A terem hatalmas – még a hangárnál is nagyobb. A hajó középső részének biztos, hogy a teljes magasságát elfoglalja. A teret pedig egy fekete gömb tölti ki, ami bármiféle látható támasz nélkül lebeg, körülbelül egy méterrel a padló felett.

Nyelek egy nagyot.

Dr. Veragelen olyan elégedetten néz, mint a bamiling, miután megette a varmakot. De nem csodálom, hogy elégedett. Mikor fordult elő utoljára bárkivel, hogy olyat mondott, amitől egy egész csapat politikusba beléfojtotta a szót?

– Bemehetünk? – kérdezi Eső, hangjában egyértelműen hallatszik a lelkesedés.

Ő áll hozzám a legközelebb, Arik van csak közöttünk, aki gondoskodik arról, hogy senki ne kerüljön hozzám túl közel. Ez azonban nem akadályozza meg abban, hogy körülnézzen, és inkább tűnik izgatott kislánynak, mint főpapnőnek.

Ezért szimpatikusabbnak találom, mint hittem – és valószínűleg annál is, amennyire kellene.

– Természetesen. Természetesen! – mondja dr. Veragelen, miközben belép a nyitott ajtón. – Végül is ezért hívtam ide mindenkit.

Nem kerüli el a figyelmem az „ezért” szó finom hangsúlyozása, sem a villámló pillantás, amelyet felém lövell, amikor azt hiszi, hogy nem figyelek.

Eső előrelép, de kísérője megérinti a karját, mielőtt egy lépést is tehetne. Kérdőn felnéz rá, ő pedig finoman felém biccent. Amint ezt megteszi, Eső rémülten felszisszen, újra lehajtja a fejét, és valamit motyog magában.

Szeretném azt mondani neki, hogy nem számít, ki megy be elsőként. De anyámat a káprázatos események éltetik, és amíg őt képviselem itt, nekem is így kell tennem – különben soha többé nem engednek el a bolygóról.

És rengeteg hely van, amelyet meg akarok nézni. És talán, csak talán, ha dr. Veragelen képes megtenni, amit gondol, végre hihetem, hogy lesz is rá időm.

De Eső második – vagy talán harmadik? – baklövése felveti a kérdést: miért küldene a Serati egy olyan fontos eseményre, mint ez, egy nagykövetet, aki egyáltalán nem rendelkezik ismeretekkel a császári protokoll terén? Ez egyetlen bolygó számára sem lenne értelmes lépés, nemhogy egy olyan esetében, amelynek törvénykönyve olyan bonyolult és kiterjedt, hogy a császárnő anarchistának tűnik mellette. Megpróbálok visszaemlékezni arra, amit a főpapnőről hallottam. Nem jut eszembe sok minden – a Nővérek elég titokzatos közösséget alkotnak –, de azt tudom, hogy a főpapnők általában nem vesznek részt aktívan a politikában.

Mindazonáltal, a hibájuk nem az ő hibája, ezért bátorítóan bólintok Esőnek, amikor belépek a terembe, majd figyelmemet a fekete gömb felé fordítom. Mi ez? Egy emlék kavarog a fejemben – tudom, hogy már láttam valami hasonlót. Egy álomban.

Tizenhárom éves koromban furcsa álmok kezdtek gyötörni. Álmok a haldokló napról és olyan tárgyakról, amelyekről valahogy tudtam, nem emberek alkották őket. Álmok arról, hogy az űrben repülök, pedig soha nem jártam még űrhajón. Elmondtam apámnak, ő pedig azt mondta, hogy tartsam meg magamnak ezeket az álmokat. Nem tudom, miért; talán azt hitte, anyámnak nem tetszene a dolog. Anyám néha furcsán viselkedett velem olyankor is, amikor jó napom volt – az utolsó dolog, amire szüksége volt, az az volt, hogy emlékeztessék rá, hogy nem vagyok tökéletes.

Apámat két évvel később meggyilkolták. Az volt életem legrosszabb napja. Azóta sem beszéltem senkinek az álmaimról.

A gömb körülbelül olyan magas, mint egy háromszintes épület, és nem átlátszatlan, ahogy először gondoltam, hanem kissé áttetsző, bár nem látok bele. Középen, velem szemben van egy motívum – úgy néz ki, mint egy csillag, amelyet kör vesz körül. Baljós borzongás fut végig rajtam. Erről a képről már korábban is álmodtam.

A laboratórium tele van fekete, testhezálló laboratóriumi ruhát viselő technikusokkal, akik mind céltudatosan mozognak a gömb körül. A terem szélén, egymástól egyforma távolságra őrök állnak, oldalukon lézerpisztoly és elektromos bot lóg. Vajon a doktor úgy véli, valami baj történhet?

A gömb mellé állványzatot állítottak fel. A technikusok ott rajzanak körülötte, és különböző pontokról méréseket végeznek a felületén. Mások különféle eszközökkel a kézben, kivetített kijelzővel a szemük előtt mozognak körülötte. Megint más technikusok, akik szintén a Vállalat logóját viselik, a terem körül elhelyezett konzoloknál dolgoznak.

Ez a legrendkívülibb laboratórium, amelyben valaha jártam, és akaratlanul is azon töprengek, hogy pontosan mit gondol dr. Veragelen, mi is ez itt.

Vagy ami még fontosabb: mit gondol, mire jó ez a valami.

Ezért vannak az őrök ilyen nehéz fegyverzetben? Mert úgy gondolja, elég értékes ahhoz, hogy veszélyben legyen?

Beleborzongok a félelemmel vegyes izgalomba, és elakad a lélegzetem. Ez lenne az? Ez a gömb, vagy bármi is ez, az, amit egész idő alatt kerestünk?

Lara biztosan ugyanezt gondolja, mert a fülemhez hajol, és suttogva kérdezi:

– Mit gondolsz, mi ez?

– Fogalmam sincs. – De ez nem teljesen igaz. Ez egy idegen alkotás. Hatalmas.

Elképesztően fantasztikus. És hirtelen az ujjaim szinte elviselhetetlenül viszketni kezdenek, és arra késztetnek, hogy közelebb menjek. Hogy megérintsem.

– Nos, ez nyilvánvalóan egészen lenyűgöző – szólal meg Kellarp nagykövet, majd mosolyogva megmutatja vörösre festett fogait. – De mi ez?

– Ez egy heptoszféra – válaszolja a főpapnőt kísérő férfi érzelemmentes hangon. – Az Ősöktől származik.

Még soha nem hallottam a heptoszféra kifejezést, de amikor megerősíti, amit már sejtettem az Ősökről, tanulmányozni kezdem őt. És nem vagyok ezzel egyedül. A Caelestisre érkezésünk óta először dr. Veragelen szinte… elégedettnek tűnik.

– Valóban az. – Úgy mosolyog a férfira, mintha ő lenne a legjobb tanítványa. – És te ki vagy?

– Merrick vagyok, asszonyom. A Fény Nővéreinek tagja. A Serati másodlagos küldöttje.

Gyorsan ránézek. Eddig kerültem, hogy túlságosan megnézzem, mert féltem, hogy bámulni fogom. Mert magas, karcsú testével, barna bőrével és platinaszőke hajával annyira emlékeztet az apámra, hogy a szívem is belefacsarodik. Apám volt a legjobb ember, akit valaha ismertem, és még mindig hiányzik, minden áldott nap.

Elhessegetem az emlékeket, és visszatérek a jelenbe.

– Hol bukkantak rá? – kérdezem.

És miért nem hallottam még róla? Anyám biztosan mesélt volna nekem egy ilyen csodálatos dologról, mint a heptoszféra. Ha viszont nem is tudott a létezéséről, akkor dr. Veragelennek nagyon kellemetlen kérdésekre kell majd válaszolnia.

– Közel húsz évvel ezelőtt fedezték fel az Askkandián – válaszolja. – A Rodos-hegység mélyén. Valamilyen oknál fogva, miután évszázadokig vagy még annál is tovább a föld alatt rejtőzött, elkezdett valamilyen jelet kibocsátani, amit mi befogtunk. Kibányászni és elszállítani a bolygóról elég nagy kihívás volt. A császárnőnek a legjobb kutatói és építői csapatát kellett elküldenie, hogy segítsenek nekünk. A Caelestist kifejezetten a heptoszféra kutatására tervezték és építették.

Tehát anyám tud róla. De miért nem beszélt róla nekem eddig? Tudja, hogy mennyire érdekel az ősi kultúra – és az is, hogy miként lehetne megmenteni a naprendszerünket.

De hát a császárnő azt csinál, amit csak akar. Talán megvolt rá az oka, hogy nem mondta el nekem, vagy talán nem. Annyit tudok, hogy ez az utazás eddig sokkal több kérdést vet fel, mint amennyit megválaszol.

– De mire jó? – firtatja Terra nagykövet.

Az egész terem lélegzet-visszafojtva várja a tudós válaszát.

Először látszik rajta egy kis bizonytalanság.

– Valójában nem tudjuk. – Felemeli a kezét, miközben csalódott moraj fut végig a laboratóriumon. – De kutatásaink erősen afelé mutatnak, hogy ez a kulcs a haldokló napunk újjáélesztéséhez.

– Szóval ez az? – kérdezi Kellarp nagykövet. – Ezzel fognak megmenteni minket?

– Igen – erősíti meg dr. Veragelen magabiztos hangon. – Közel állunk ahhoz, hogy feltárjuk minden titkát, és hamarosan mi fogjuk irányítani hatalmas erejét.

– Sok szerencsét hozzá – morogja Merrick.

Hangja érzelemmentes, de mindkét keze ökölbe szorul, és érzem, hogy feldúltabb, mint amennyire mutatja. Természetes, hogy fel van háborodva. A Fény Nővérei az elmúlt évezredekben buzgón imádkoztak a nap haláláért… csak hogy megmentsenek minket. Erre most mindenki azon verseng, ki állítja meg a folyamatot elsőként.

Ez a vallásuk központi tétele – a Haldokló Nap üdvözlése –, amely abból a civilizációból származik, amely úgy tűnik, hogy előttünk létezett ebben a naprendszerben. Az Ősök, ahogy a Nővérek nevezik őket, hátrahagyták fejlett civilizációjuk maradványait a kilenc bolygón, bár főként a Seratin, a Naphoz legközelebb eső és az emberi élet számára leginkább… kényelmetlen bolygón koncentrálódnak ezek a tárgyak.

Az idegen civilizáció tanulmányozása alapján a korai szeratiak arra a következtetésre jutottak, hogy az Ősök voltak a rendszer teremtői. Úgy hitték, egy bizonyos ponton a nap kialszik, de az Ősök visszatérnek a rendszerünkbe, hogy újra életre keltsék, és megmentsenek minket. Kialakult egy vallási csoport, a Fény Nővérei, akik azt állították, hogy a Haldokló Nap nagy változások és a nagy megvilágosodás idejét hozza el, sőt, megjósolták az Ősök visszatérését is.

Természetesen senki sem tudta, mikor jön el a Nap halála, de az biztos volt, hogy nem a közeli jövőben. Így nem volt miért aggódni. Valójában sok bolygón – különösen azokon, amelyek kedvezőbbek az emberi élet számára, mint például az Askkandia – egyáltalán nem volt jelentős a Nővérek jelenléte. Az aszkánd gyerekek ugyan a Haldokló Nap legendáival nőttek fel, de azokat inkább fantáziának, mintsem jóslatnak tekintették. Aztán két évtizeddel ezelőtt minden megváltozott. Ez volt az az idő, amikor a heptoszféra is megjelent? Ez jár a fejemben.

Annak ellenére, hogy a következmények azonnaliak és súlyosak voltak, mint például az ökoszisztémák pusztulása, a mezőgazdaság hanyatlása és a napkitörések gyakoriságának növekedése, a Nővérek ezt csodaként, imáik meghallgatásaként hirdették, és azt mondták, hogy hittel kell élnünk, és akkor minden kiderül. Az emberek a hét lakott bolygóról tömegesen kezdtek megtérni.

A Nővérek nem kommentálják ezt.

Gondolom, azt hiszik, hogy valami csoda fog történni.

Sajnos mi, többiek – beleértve a császárnőt is –, csak azt szeretnénk, hogy ne váljunk mind füstté.

Bármennyire is kedvesnek tűnik ez a főpapnő, jelenleg nem hitre van szükségünk. Hanem tudományra.

Ránézek Esőre – arra számítok, hogy ugyanazt a haragot látom az arcán, mint a kísérőjéén, de ő csak kíváncsian néz, tekintete a heptoszférára szegeződik, mintha ugyanúgy meg akarná érinteni, mint én.

– Megérinthetjük? – kérdezem. Ugyan miért is ne tehetnénk?

De ahogy közelebb lépek, dr. Veragelen testőre – az a feszes fenekű, éles állvonalú fickó – előrelép, és elállja az utamat. Elég nagy ahhoz, hogy megállítson. Szinte érzem, ahogy Arik és Vance megfeszülnek mögöttem. Még Lara is összerándul, mintha készen állna arra, hogy közém és a dögös pasi közé vesse magát.

Felemelem a kezem, hogy visszatartsam őket, és a testőrre koncentrálok. Elég ritka, hogy valaki szembe mer szállni az uralkodó családok egyik tagjának akaratával, és azokban a ritka esetekben, amikor ez mégis megtörténik, az illető általában azonnal meggondolja magát, és majd’ elbotlik a saját lábában a nagy igyekezettől, hogy visszakozzon.

Ez a fickó azonban nem hátrál meg. Nem. Ehelyett állja a sarat, sötétbarna szeme rám szegeződik, olyan pimaszsággal, ami nagyon is kihívásnak tűnik.

Ez a pimaszság alaptalan – biztos vagyok benne, hogy még soha nem találkoztunk. Nem emlékszem, hogy valaha is láttam volna az Askkandián, mert ha találkoztunk volna már, arra emlékeznék. Végül is elég nehéz lenne elfelejteni a legszemrevalóbb pasit, akit valaha láttam – főleg, hogy a természete egyértelműen olyan, mint egy veszett drokarajnak.

Talán nem tetszett neki, hogy korábban megbámultam.

– Hátrébb! – parancsolja Arik olyan hangon, amely nem tűr ellentmondást.

A fickó nem mozdul, bár úgy hajtja oldalra a fejét, mintha olyan zene szólna, amelyet csak ő hall. És bár egy részem semmi mást nem akar, csak itt állni és vele szemezni, fájdalmasan tudatában vagyok annak, jelen pillanatban mennyi figyelmet vonzunk magunkra. Figyelmet, amelynek a doktorra és a heptoszférára kellene irányulnia, és nem kettőnk összetűzésére.

Így hát inkább hátralépek, rá sem hederítve a diadalmas pillantásra, amely egy pillanatra felcsillan a szemében. Van fontosabb dolgom is ennél a hatalomfitogtató, arrogáns idiótánál. A világunk, az egész naprendszerünk sorsa forog kockán.

– Természetesen megérinthetitek – mondja dr. Veragelen, amikor visszafordulok hozzá. Bosszús pillantást vet az őrre, aki olyan unott arckifejezést vesz fel válaszul, hogy az csakis begyakorolt lehet. – Elnézést kérek, ha bármilyen kétség merült fel ezzel kapcsolatban. Ian közlegény, mint ahogy az egész csapat, csak nagyon védi a heptoszférát.

– Semmi baj! – felelem, mert tényleg nincs semmi baj. A tudományos felfedezés, különösen az olyan nagyságrendű, mint ami itt látható, sokkal fontosabb a kíváncsiságom kielégítésénél. Hogy ezt bizonyítsam, szándékosan a köpenyem zsebébe dugom a kezem, miközben folytatom a gömb körüli sétát. – Az is elég, ha csak nézem.

Még mindig aggodalmasnak tűnik.

– Nem, tényleg. Nyugodtan érintsd meg, ha kedved tartja. Szokatlan élmény. – A többi küldött felé fordul. – Valójában bárki nyugodtan megérintheti a gömböt, amíg itt van. Nagyon szokatlan anyagból készült, és amennyire tudjuk, minden sérülésnek ellenáll.

Alig fejezi be a mondatot, máris őrült rohanás indul a gömb felé. Mindenki kinyújtja a kezét, hogy megérintse, és kiáltoznak, hogy milyen furcsa érzés. Hűvös, meleg. Sima, érdes. Szilárd, megfoghatatlan. Úgy tűnik, mindenki mást tapasztal, és most már még inkább meg akarom érinteni, csak hogy megtudjam, nekem milyen érzés.

De egy pillantás Ian közlegényre csak megerősíti az elhatározásomat, hogy ne mutassam ki, mennyire érdekel a furcsa tárgy. Olyan arckifejezéssel néz rám, ami anyámra emlékeztet, amikor csak arra vár, hogy elrontsak valamit, hogy aztán a torkomnak ugorhasson.

Nem fogom megadni neki ezt az örömöt – legalábbis nem jobban, mint amennyire mostanában anyámnak megadtam.

Fogalmam sincs, ki köpött bele ennek a fickónak a holdturmixába, és miért döntött úgy, hogy rajtam tölti ki a dühét, de megtette. Ez annyira bosszant, hogy érdeklődve viszonzom a pillantását, majd elsétálok a heptoszféra körül annak túloldalára, nehogy egy perccel tovább is el kelljen viselnem, ahogy minden mozdulatomat figyeli.

Természetesen nem tudok a dolog közelébe kerülni, tekintve, hogy a delegáció tagjai jelenleg egymás hegyén-hátán tömörülnek körülötte. Erőszakkal félreparancsolhatnám őket – a hercegnő bármikor üti a nagykövetet a táblán –, de én nem ilyen uralkodó akarok lenni.

Így ahelyett, hogy a többiekhez hasonlóan a heptoszférára koncentrálnék, a mögöttem lévő fal mentén elhelyezett konzol felé fordulok. Úgy tűnik, ez más, mint a laboratórium többi számítógépes berendezése. Ha jól sejtem, ez valamilyen vezérlőpanel lehet, amely összehangolja a gömböt érintő összes információt. A tábla bonyolult és átláthatatlan, és nem tehetek róla, de elönt az izgalom. Hisz épp egy teremben tartózkodom valamivel, amit egy ősi faj készített olyan régen, hogy történelmük inkább feltételezés, mint tény.

Fogalmam sincs, hogy a különböző vezérlők mire szolgálnak, de feltételezem, hogy dr. Veragelennek van róla elképzelése, tekintve, hogy már közel öt éve dolgozik ezzel a valamivel. Talán régebb óta is, ha a kutatás még a Caelestis elkészülte előtt kezdődött.

A konzol felett egy csomó képernyő található. Több tucat van belőlük – vannak kicsik, nagyok és óriásiak is –, és mindegyikük folyamatosan információkat fogad, legalábbis a képernyőkön végiggördülő adatok sebességéből erre tippelek.

Ezek valós idejű eredmények a labortechnikusoktól, akik a heptoszférából vesznek adatokat? A puszta gondolat, hogy ennyi információt lehet egy ősi relikviából kinyerni, már önmagában lenyűgöző.

Közelebb hajolok, hogy megvizsgáljam, amikor dübörgés tölti be a levegőt, és erős remegés fut végig a hajón. A zavart pillanatnyi ideig teljes csend követi, majd robbanás rázza meg a laboratóriumot.

Egy pillanatig van időm arra, hogy elgondolkodjak: Mi a franc? Aztán hátrarepülök.

Átjár a fájdalom, amikor valami keménybe ütközöm. Aztán minden elsötétül.

6. FEJEZET

Kali

Mi a fene történt?

Az oldalamon fekszem. Az arcomat forróság égeti, a fülem pokolian zúg. Ez nem jó.

Ki kell jutnom innen!

A szememet kinyitva káosz fogad.

A levegő megtelt füsttel, sikolyok töltik be a szobát, és egy pillanatra a világ értelmezhetetlennek tűnik. Megrázom a fejem, és felállok. Biztosan nekiestem valaminek.

Legalább életben vagyok, de meddig? Döbbenten hátrálok. A képernyő, amelyet bámultam, lángokban.

Merénylet volt? Nyelek egy nagyot, miközben apámra gondolok, majd elhessegetem a gondolatot.

Valószínűbb, hogy valaki a heptoszférára pályázott, de ha így van, miért kockáztatta volna annak felrobbantását? Hacsak nem éppen ez volt a cél. Ha ezt tervezte, akkor kudarcot vallott. A gömb még mindig nyugodtan lebeg a szoba közepén, miközben a mennyezet összeomlik körülötte. A gömbön túl látok valamit, amit az űrállomás külső héjának vélek. Legalább az sértetlen maradt – különben már mindannyian az űrben lennénk.

A labor megtelik a sérültek és haldoklók sikolyaival és nyögéseivel, és a gyomrom felkavarodik.

Szedd össze magad!

Segítenem kell nekik.

De ahogy felállok, egy újabb robbanás rázza meg a hajót, és nekiesem a heptoszférának.

Amikor a tenyerem röviden megérinti a felületet, borzongás fut végig rajtam. Aztán újabb robbanás következik, és elrepülök hátrafelé, nekicsapódva valakinek. Eső főpapnő az – úgy tűnik, sértetlen. Elfordulok, de aztán visszanézek, megállok és csak bámulok. A heptoszféra már nem áttetsző fekete.

Ehelyett belülről sokszínű gyűrűk világítanak, amelyek úgy forognak, mint egy giroszkóp, amely nem találja a tájékozódási pontját. A robbanás megrongálta volna?

Megbabonázva állok. Képtelen vagyok elszakítani a tekintetem, miként a színek betöltik az elmémet. Aztán újabb sikoly harsan, és újra mozgásba lendülök, a sérültek felé rohanok.

Térdre esem a padlón Terra nagykövet mellett. Csendesen sír, kezét ökölbe szorítva tartja a hasán. Ujjai közt vér szivárog, mely barnára színezi zöld ruháját. Szőke haja kibomlott a kontyából, és hatalmas szeméből süt a félelem.

– Semmi baj! – mondom neki, miközben lehajolok, és letépek egy nagy darabot a tönkrement estélyi palástomból. – Hadd segítsek! – Többször összehajtogatom, majd óvatosan elmozdítom a kezét. Megdermedek, és elönt a kétségbeesés: a seb mély és súlyos, messze meghaladja a képességeimet, de igyekszem nem mutatni, miközben szorosan a hasához nyomom az anyagot.

Remegés fut végig rajta, a gerince ívben megfeszül. Felkiált, torkából fájdalmas, érthetetlen hang tör fel. Körülnézek, hogy segítséget, orvost, vagy bárkit találjak, de csak dr. Veragelen áll ott, látszólag sértetlenül. Fekete szemével olyan pillantást vet rám, ami a csontjaimig hatol.

Mi a fene forog abban a ragyogó elméjében?

Bármi is az, nem akarok benne részt venni, ezért elfordítom a tekintetem.

Lara térdre esik mellettem, miközben újabb robbanás rázza meg a laboratóriumot. Előrezuhanok miatta, de aztán vissza is nyerem az egyensúlyomat.

– Minden rendben, fenség? – kérdezi. A hangja rekedt, mintha nehezen kapna levegőt, bár nem látok rajta látható sebeket.

– Semmi sincs rendben! – válaszolom. Terra nagykövet újra felnyög, és én megsimogatom az arcát, hogy megnyugtassam. Felnéz rám. A szemében látszik, hogy tisztában van a halála közeledtével.

– Úgy értettem…

– Jól vagyok – szakítom félbe Larát, mert ha elgondolkodom azon, hogy valójában hogy vagyok, összeomlok.

Terra nagykövet hosszan, mélyen felsóhajt. És aztán… semmi.

– A fenébe, nem! – Ököllel a mellkasára csapok, és megpróbálom felidézni a soha nem használt újraélesztési gyakorlatokat.

Lara megránt, és valamit kiabál a fülembe, de én ellököm, és folytatom az újraélesztést.

– Meghalt, Kali. Ha nem megyünk innen, ránk is ez vár!

– Nem hagyhatjuk itt csak úgy…

– Nincs más választásunk! Már nem segíthetünk rajta. Biztonságos helyre kell menned!

Újabb robbanások rázzák meg a hajót, majd az egész remegni és rázkódni kezd körülöttünk. A karomat a fejem fölé emelem, hogy védjem a törmeléktől, ami nem sokkal mellettünk zuhan a padlóra. Lara olyan erősen és gyorsan vetődik rám, hogy kinyomja belőlem a szuszt. Aztán feláll, és sutba dobva az udvari protokollt, talpra rángat. Még egyszer, utoljára visszanézek a halott nagykövetre, majd hagyom, hogy Lara a széles dupla ajtó felé vonszoljon. Egy pillanatra kialszanak a fények, és a termet a heptoszféra belsejében kavargó ragyogás világítja csak meg, a zavarba ejtő színek kaleidoszkópja. Megbotlom egy másik testben, de az illető már nem mozog.

Aztán a lámpák újra felvillannak, és máris kint vagyunk az ajtón.

Visszanézek, és meglátom Arikot, amint felénk rohan.

– Kalinda hercegnő! – kiáltja.

Vele egy időben géphang szólal meg a hajó belső kommunikációs rendszeréből:

– Dekontamináló rendszer aktiválva. Tíz másodpercük van, hogy elhagyják a 27-es területet.

Fogalmam sincs, hogy ez mit jelent, de nem hangzik jól.

– Siessünk! – kiáltom.

Arik már majdnem utolér minket, amikor hangos szirénák harsannak, és egy fém válaszfal csapódik le közöttünk, elválasztva engem Ariktól és a laborban maradtaktól.

– Ne! – csapkodom a fémet kétségbeesetten, amiért hátra kell hagynom azokat az embereket. De Lara újra rángatni kezd, és nem tudok ellenállni neki. Főleg, hogy alig kapok levegőt.

Fáj a tüdőm. Gondolom, a dekontamináló rendszer elszívja az összes oxigént.

Megragadom a kezét, és kétségbeesetten keresem a kiutat. De egy kibaszott űrállomáson vagyunk – ugyan hova mehetnénk?

Nem akarok arra gondolni, mi történhet a laborban. De legalább a többiek is kijutottak. Meglátom Holdren nagykövetet, Eső főpapnőt és Merrick küldöttet. Körülöttünk az emberek térdre rogynak. A légzésem egyre nehezebbé válik, és tudom, hogy már nem sok időm van. Meg kell találnom a vezérlőpanelt, és ki kell kapcsolnom a rendszert, de nem tudom, hogyan. Evakuálnunk kell.

Ha eljutunk a hangárba, remélhetőleg felszállhatunk az egyik űrsiklóval. Körbenézek a kavargó szürke füstben. Merre menjünk? Fogalmam sincs, de jobbunkon a folyosót biztonsági ajtó zárja le, ezért magammal rántom Larát, és balra fordulok.

A semmiből egy kéz ragadja meg a könyökömet, és megperdít a folyosón. Egy másodpercbe telik, mire felfogom, hogy valaki tényleg megérintett, és hogy egy olyan irányba húz, amerre nem akarok menni.

Megfordulok, készen arra, hogy harcoljak. Aztán megdermedek, amikor rájövök, hogy ki volt elég bátor ahhoz, hogy kockáztassa a halálbüntetést, és hozzám érjen.

7. FEJEZET

Ian

A hercegnő úgy bámulja azt a pontot, ahol a kezem megérinti a meztelen karját, mintha valami szentségtörést követnék el.

Talán így is van.

Honnan a fenéből tudhatnám? A kibaszott illemtanórák nem voltak napirenden ott, ahol felnőttem.

– Te! – zihálja nem éppen kedves hangon.

Egyszerűen hagynom kellene. Csak pazarlom rá a drága időmet, amiből így is kevés van.

A hercegnő tud magára vigyázni. Valószínűleg születése óta tanítják az önvédelem művészetére. Nekem pedig úgyis el kell jutnom a hangárba – ha egyáltalán maradt belőle bármi az imént történtek után. Ha ez volt Max elterelő hadművelete, akkor később lesz egy kis megbeszélnivalónk.

Ami pedig a hercegnőt illeti – ő egy olyan probléma, amire jelen pillanatban semmi szükségem. Utasítom magamat, hogy engedjem el, mégsem vagyok rá képes. Sőt, még szorosabban fogom.

Ez csak egy újabb pocsék döntés a mai napom során hozott rossz döntések sorában. Észrevétlennek kellene maradnunk. Akkor mit kerestem ott, és miért figyelmeztettem, hogy ne nyúljon ahhoz a rohadt furcsa gömbhöz, amiért a gonosz doki annyira odavan?

Fogalmam sincs, és Max sem volt túl boldog tőle. Egy biztos, nem akartam, hogy hozzáérjen. Hallottam pletykákat arról, hogy emberek – foglyok – megégtek attól a dologtól, de mégis, gondolkodás nélkül cselekedtem. Ez soha nem jó ötlet, de ma különösen nem volt az.

Ennek ellenére ismét megteszem. Az ösztöneimre hallgatok ahelyett, hogy átgondolnám a dolgokat.

Próbálom magamnak bebeszélni, hogy azért, mert hasznos lehet túszként, vagy ilyesmi, de az igazság az, hogy az agyam most nem működik rendesen. Valószínűleg az oxigénhiány miatt. A látómezőm széle elmosódik, ami alátámasztja a gyanúmat. El kell tűnnünk innen, méghozzá azon nyomban.

A hercegnőt a biztonsági ajtó felé rángatom, de ő minden lépésnél ellenáll, hevesen rúgkapál.

– Hagyd már az istenverte vergődést! – mordulok rá, de ekkor valaki a hátamra ugrik, és elkezdi ütni a fejemet. – Mi a fene? Szállj le rólam, baszd meg!

– Ne nyúlj a hercegnőhöz! – visítja az illető.

Ez is csak azt bizonyítja, hogy semmi jó nem származik abból, ha az ember segíteni próbál valakin. Kiváltképp egy hozzá hasonlón.

Kibaszottul megtanultam a leckét.

Hátranyúlok, és letépem a hátamról azt, aki ütlegel, majd a földre dobom. Fogalmam sincs, ki ez a nő, de akadályoz a mozgásban, amit nem viselek jól. Míg a hercegnő megmentése hasznomra válhat, ez a másik semmit sem hozhat nekem. Szóval felőlem elporladhat az űrben ezzel az egész kibaszott repülő kínzókamrával együtt.

De mire ez megtörténik, én már rég messze járok majd.

Tovább cibálom Nyafka Hercegnőt, miközben a tüdőm oxigénért kiált.

A biztonsági ajtónál elengedem a karját, és beütöm az egyetlen biztonsági kódot, amelyet ismerek.

Az ajtó nem mozdul. Kibaszott nagy meglepetés.

A mi zsivány technikusunk, Kaliber, megjegyezte az összes ajtó kódját, és most, hogy minden baromira félrement, azt kívánom, bárcsak én is megtettem volna. De a kívánságokkal semmire nem megyek, és az is biztos, hogy nem juttatnak ki innen. Ezért a csípőmhöz nyúlok, és előveszem az egyetlen dolgot, ami segíthet.

A hercegnő hátralép, és furcsa, ezüstszín szemével úgy bámul rám, mintha attól félne, hogy lelövöm.

Valószínűleg meg is kellene tennem – valami azt súgja, úgy sokkal simábban menne a szökés.

Ehelyett a számzárra lövök. Semmi nem történik.

– Baszki – dünnyögöm, és újra tüzelek. Ezúttal a szkenner lángra lobban, de legalább az ajtó is kinyílik közben.

A hercegnő felé fordulok, és a leginkább úriembert idéző mozdulattal, amire képes vagyok, az ajtó felé intek. Egy pillanatig úgy tűnik, nem hajlandó mozdulni, de aztán a hajó olyan erősen megrázkódik körülöttünk, hogy a hercegnő a falnak zuhan. Ez elég motiváció ahhoz, hogy futásnak eredjen, a másik lánnyal szorosan a nyomában.

Követem őket, és amint átlépem a küszöböt, oxigén árad szét bennem és tölti meg tüdőmet.

Kibaszottul jó érzés.

Pár mély lélegzetvételt követően körülnézek, hogy tájékozódjak. A hercegnő úgy néz rám, mintha elloptam volna a kedvenc tiaráját. Persze ez nem meglepő. Az uralkodó családok nem éppen a háláról ismeretesek.

– Ne érj hozzám! – kiabálja.

Miért van így ráfeszülve arra, ha megérintik? Felemelem a kezem.

– Hidd el, szándékomban sem állt. – De kezdek kicsit bedühödni. – De egy köszönöm azért nem ártana, amiért megmentettem az életedet. Arról nem is beszélve, hogy…

Még két ember rohan át a biztonsági ajtón, mindketten furcsa fehér csuhában, ami kurvára ijesztővé teszi őket. A dolgok állása szerint ki tudja, ki jelenik meg legközelebb? Egy ősi lény?

Akárhogy is, ez a két ember innen már gondoskodhat a hercegnőről. Kipipálhatom a mai jó cselekedetemet – valószínűleg az egész évszázadra kitart. Mennem kell.

Ahogy elfordulok, újabb robbanás rázza meg a hajót. A riasztók most már megállás nélkül visítanak, végig a folyosón, miközben a kommunikációs rendszer életre kel.

– Az evakuációs protokoll kezdetét vette. Kérjük, menjenek a kijelölt evakuációs pontra.

– Mi lesz a laborban lévőkkel? – kérdezi riadtan a hercegnő. – Nem hagyhatjuk itt őket! Mi van, ha történik valami?

– Ha nem vetted volna észre, hercegnő, már javában történik az a valami – mondom neki.

– A nevem Kali – morogja. – Nem hercegnő. Vagy, ha ragaszkodsz a formalitáshoz, a helyes megszólítás a fenség.

– Mert most éppen a titulusod a legfontosabb az életünkben, hercegnő. – Elindulok a folyosón. Aztán, mivel az oxigénhiány nyilvánvalóan befolyásolta az önfenntartó ösztönömet, hátrafordulok, és azt mondom: – Itt maradhatsz, és felrobbanhatsz tőlem a hajó többi részével együtt, vagy akár velem is jöhetsz, és megpróbálhatunk együtt elmenekülni.

Miért mondtam ezt? Már csak az hiányzik, hogy a sarkamban loholjon.

A hercegnő a folyosó felé bámul, ahol a két köpenyes alak eltűnt. Aztán a mellette álló lányra néz, akinek az arca sápadt, a szeme tágra nyílt, és totális rémületet tükröz. A hercegnő kurtán bólint.

– Menjünk!

Futásnak eredne, de két lépés után megbotlik a szűk ruhája szoknyarészében, és a fenekére huppan, miközben halkan valami meztelencsigákról motyog.

Kihúzom a kést derekamon lévő hüvelyből – nem szolgálati fegyver, de már sokszor kisegített a bajból, és sehova nem megyek nélküle. A lány arca ijesztően kifejezéstelenné válik, és eltávolodik tőlem.

Mi a fenéért pazarolom már megint az időmet? Legszívesebben azt mondanám, hogy a pokolba vele, de valami megakadályoz abban, hogy otthagyjam.

Ehelyett rámutatok a szoknyára:

– Abban nem lehet futni.

Látom, hogy megérti, mert feláll, és kurtán bólint.

– Csináld!

Nagyon olyan, mintha parancsot adna nekem, és kezd felmenni bennem a pumpa, de elengedem a dolgot, és letérdelek mellé.

A barátnője rémülten felszisszen, de rá se bagózom, miközben megragadom a nehéz, kövekkel kirakott anyagot. Valódiak lehetnek a drágakövek? – tűnődöm, miközben próbálom kitalálni, hogyan lehetne a legjobban elvágni ezt az átkozott rongyot. Ha valódiak a kövek, akkor olyan vagyont visel magán, amiből a szülőbolygóm lakosságának jó része egy hónapig is elélhetne.

Kibaszott uralkodó családok.

A legegyszerűbb megoldás az lenne, ha elöl felvágnám, de olyan hosszú, hogy valószínűleg akkor is megbotlana benne, és kitörné a nyakát. Szóval a térde felett vágom el. Alatta hosszú lába csupasz, és nagyon magas sarkú cipőt visel.

Követi a tekintetemet, majd morcosan lerúgja a cipőt.

– Indulhatunk? Vagy mi lesz, egész nap itt ücsörgünk?

– Indulhatunk. – Elfordítom a tekintetemet a csupasz lábáról, emlékeztetve magam, hogy egy hercegnőt bámulok. Aztán futásnak eredek.

Hallom őket mögöttem, de nem lassítok. Már így is kurvára túlteljesítettem a felebaráti kötelezettségeket.

A nyitott hangárajtó felé rohanok, elszántan, hogy odaérjek, mielőtt a helyzet még jobban elszabadulna. Már majdnem ott vagyok, de ekkor újabb robbanás rázza meg a hajót, és a falnak zuhanok.

– Mi a franc történik ezen a kibaszott csotrogányon? – üvöltöm.

Elrugaszkodom a faltól, és az ajtó felé vetem magam, miközben mögöttem hallom, hogy valaki megbotlik és elesik.

Ne nézz vissza! Ez nem a te problémád. Semmi sem a te kibaszott problémád.

Ez a mottó, ami szerint élni kell – komolyan –, de mégis megfordulok, éppen időben, hogy lássam, ahogy a hercegnő visszarohan a földre esett barátjához. De csak néhány lépést tesz meg, amikor újabb robbanás rázza meg a hajót, és a hercegnő is a földre zuhan, miközben egy válaszfal csapódik le kettejük közé.

– Ne! – sikítja a hercegnő. Feláll, és ököllel veri a fémet. – Lara? Lara!

– Túl késő – mondom neki. – Elvesztettük.

Rám se hederít, és a kezével végigsimítja a fémajtó szélét, mintha azt remélné, hogy utat találhat visszafelé. Ez nem fog megtörténni. Max és én áttanulmányoztuk az állomás összes tervét, és ha az a rohadt ajtó egyszer lecsapódik, semmivel sem lehet kinyitni, amíg a vészhelyzet véget nem ér. És abból ítélve, ahogy a hajó remeg, mint egy feldühített ocewallen, ez nem mostanában történik meg.

– Nem lehet kinyitni – mutatok rá a lehető legjózanabb hangon.

– De nem hagyhatom itt! Egyszerűen nem tehetem! – Az ajtóra csap.

– A francba! – mordulok fel. – Erre nincs időnk! A hajó…

– Kalinda hercegnő! – szólal meg valaki mögöttem, mire hátranézek. Az egyik furcsa fehér csuhás az: egy hosszú, szőke hajfonatos, kedves arcú lány. – Itt nem vagy biztonságban! Több embernek tartozol felelősséggel, mint akik ezen a hajón vannak. És a kötelességed a nép sorsa felé erősebb, mint az egyének iránti. Menned kell!

A hercegnő arcán látszik, hogy nem akar hallgatni – sem a tanácsra, sem a tanácsadóra. De a lány a hercegnő vállára teszi a kezét, mire annak egész teste megroggyan.

Elfordítja a fejét, találkozik a tekintetük, és valami olyasmi zajlik le közöttük némán, amit én nem értek. A hercegnő pislog, és úgy tűnik, sírni fog. Nem biztos, hogy látni akarom, ahogy sírva fakad. De mielőtt könnyeket ejtene, kihúzza magát, és további kesergés helyett kinyújtja a kezét, rövid ideig megérinti az ujjaival a fém válaszfalat, majd elfordul.

Hála az égnek! Én is megfordulok, és megkönnyebbülten leengedem a vállamat, mert Max már ott áll, kíváncsian méreget. Odadob nekem egy táskát – a felszerelésemet – amelyet fél kézzel elkapok a levegőben.

Felvonja a szemöldökét, és bár nem mondja ki, tudom, hogy azt gondolja, hencegni próbáltam.

– Szép fogás – jegyzi meg.

Nem veszem magamra.

– Kurvára ideje volt már!

– Hé, vártam rád, ahogy kérted! Te vagy az, aki késett.

– Megmentettem a bajba jutott hölgyeket.

A homlokát ráncolja.

– Ez nem vall rád.

Kezemmel a kis csoport felé intek. A hercegnő és a szőke mellett ott áll egy nagy termetű fickó hosszú fehér csuhában – a kinézete alapján a Seratiról származik. Úgy tűnik, ő is pont annyira boldog, amennyire én.

– Bemutatom Kalinda hercegnőt – mondom Maxnek.

Látom, hogy minket néz, és feltűnik neki, mennyire hasonlítunk. Max ugyanolyan fekete-szürke testőri egyenruhát visel, mint én, de ennél többről van szó. Elég hasonlóak vagyunk, bár Max egy kicsit alacsonyabb, egy kicsit szélesebb, és sokkal többet mosolyog, mint én.

Kibaszott puhány.

– Ne már! – néz rám hitetlenkedve. – Egy hercegnő? Komolyan?

– Komolyan.

Visszatér a vigyor az arcára. Előrelép, és kinyújtja a kezét. A lány úgy néz rá, mintha meg akarná harapni, de aztán röviden kezet ráznak. Vele bezzeg nem kiabál, hogy ne érjen hozzá.

– Max vagyok – mondja. – Örülök, hogy megismerhetlek, Kalinda hercegnő! – Ránéz a másik kettőre, aztán vissza rám.

– A többiről gőzöm sincs, kicsodák – válaszolok.

A szőke előrelép.

– Eső vagyok – mondja, és kinyújtja a kezét. Max kezet ráz vele is. – Ő pedig Merrick, a… barátom. – Felém fordul. – Köszönöm, amit ott tettél. Azt hiszem, meghaltunk volna, ha nem lövöd szét azt a zárat.

A csuhás fickó mond valamit egy olyan nyelven, amit nem értek, valószínűleg szeratiul. Ez az egyetlen bolygó, amelynek saját nyelve van, valószínűleg azért, mert olyan sokáig el voltak vágva a többiektől. Vagy talán csak azért, mert szeretnek mások lenni – a vallási közösségük is ezt bizonyítja.

A lány ünnepélyesen bólint, majd a többiekhez fordul.

– Merrick szerint, ha el akarunk menni, most kell megtennünk. Ez a hely nem biztonságos.

De még mennyire! Készen állok az indulásra – a hajó alattunk és körülöttünk remeg, a levegő pedig megtelt füsttel. Nem tudom, hány robbanást bír még ki a Caelestis, mielőtt összeomlik, de az biztos, hogy nem akarok itt lenni, amikor ez bekövetkezik.

Körülnézek, és mozdulatlanná dermedek. A hangárban csak pusztulást látni.

– A francba.

– Igen – morogja Max –, a francba, ez pontosan leírja a helyzetet.

A hely romokban hever, tele a fényes, csillogó űrsiklók roncsaival. A rendezett félkörben sorakozó hajóknak nyoma sincs. Helyükön katasztrófa sújtotta övezet látható. De a túlsó végén, a légzsilip közelében áll egy öregebb, ütött-kopott hajó, ami látszólag sértetlen.

– A börtönhajó – mondom Maxnek a fejemben.

Bólint.

Végre valamivel szerencsénk van.

– Kaliber?

– A fene tudja. A lényeg, hogy megtette a dolgát. Lefizette, akit le kellett fizetni. Csak fel kell szállnunk a hajóra, és a legénység úgy tesz, mintha soha nem is láttak volna minket.

– Jól van, egy gonddal kevesebb. Menjünk! – mondom neki.

Ránéz a többiekre, de mielőtt valami ostobaságot mondhatna, a hercegnő megkérdezi:

– Nos, és most mit csináljunk?

– Úgy tűnik, a mi űrsiklónk az utolsó, ami még sértetlen. – A Merrick nevű fickó a kiégett roncsok csoportjának túlsó végén álló űrsikló felé biccent. Igaz, amit mond: sokkal jobb állapotban van, mint a többi.

– Nos, jó utat! – mondom, mert biztosan nem vihetem őket magammal a Reformátorra.

Furcsa módon valami olyasmit érzek, ami talán bűntudat lehet. Bár ami azt illeti, az nem egy olyan érzelem, amellyel túlzottan intim kapcsolatot ápolnék, szóval mégiscsak valami más kellene legyen. Gyomorrontás talán?

– Te nem jössz? – firtatja a hercegnő. Van valami a hangjában, ami miatt felé villan a pillantásom. Csalódottnak tűnik? De aztán a szeme az egyenruhámra téved, és összeszűkül. – Nem az a feladatod, hogy vigyázz ránk?

Nem, nem csalódottság; csak az uralkodó családok arroganciája. Jobb is, hogy megszabadulok tőle. A bűntudatom – akarom mondani, gyomorrontásom – valószínűleg Max pillantásából fakadt… és abból, amit tudtam, hogy javasolni fog. Mindig ő volt a kedvesebb kettőnk közül.

De nem ő töltötte az elmúlt néhány percet az utasításokat osztogató hercegnővel.

– Nem. Azt hiszem, eljött a búcsú ideje, hercegnő. – Villantok felé egy utolsó, gúnyos vigyort, majd elfordulok, és elindulok a szétrepült törmelékek között a Reformátor felé. Max a nyomomban halad.

– Várj! Nem mehetsz el. Követelem, hogy… – Elhallgat, és hátranézek, hogy lássam, mi némította el. Rémülten bámulja az utolsó megmaradt űrsiklót. A hátsó hajtóműből lángok csapnak fel.

Hirtelen egy baljós reccsenés hallatszik.

– Le a földre! – kiáltja valaki.

Túl késő. Az egész űrsikló felrobban. A robbanás ereje ledönt a lábamról, és hátrarepülök a levegőben. Valaminek nekicsapódom, és a levegő kiszalad a tüdőmből.

– Basszus.

8. FEJEZET

Eső

– Főpapnő! Eső. Eső! Beszélj hozzám!

Merrick rémült hangja hallatán kinyitom a szemem, de elsőre csak csillagokat látok. Az űrben lebegek? Engem is elönt a pánik, de aztán rájövök, hogy lélegzem. Ez azt jelenti, hogy az űrben lebegés hipotézisem elég valószínűtlen.

Újra pislogok, mire a csillagok tovatűnnek. Még egyszer pislogok, és rájövök, hogy a hátamon fekszem. A sűrű fekete füstön keresztül a Caelestis leszállóterének magas, ívelt mennyezetét bámulom. Fáj az orrom, a torkom, és a fülem is cseng – biztosan beütöttem a fejem –, de mindezek mellett is hallom a távoli sikolyokat.

– Eső! Jól vagy? – kérdezi Merrick újra.

A jól egy kicsit túlzásnak tűnik, tekintve, hogy mindenem fáj. De kitartok.

Lassan felülök, megrázom a fejem, hogy kitisztuljon. A sikolyok hangosabbá válnak, és már nem is tűnnek olyan távolinak. Az egész testem remeg, és úgy érzem, mintha a szívem egy csapdába esett vadmadár lenne, amely ki akar törni a mellkasomból.

A kolostori élet nem készített fel erre.

Merrick aggodalmas arccal fölém tornyosul, nagy, érdes kezét felém nyújtja. Megfogom, és talpra segít.

– Te jól vagy? – kérdezem, mert még mindig nem fest valami jól.

– Persze. Csak aggódtam érted. Elájultál.

– Azt hiszem, beütöttem a fejem. De semmi baj! – Megsimogatom a karját, hogy megnyugtassam. – Nem kell azzal visszamenned Grinor nővérhez, hogy kudarcot vallottál, és várnia kell a következő főpapnő megszületésére. – Legalábbis egyelőre nem.

Megborzong, barna bőre elsápad.

– Ne is gondolj ilyesmire!

Nyilvánvaló, hogy aggódik értem, még ha csak főpapnői minőségemben is. Tudom, hogy ez nem pontosan ugyanaz, mintha engem féltene, Esőt, a lányt, de a semminél mégiscsak több.

A füstön át megpillantom a hercegnőt. Az őrrel van, aki segített nekünk – Iannel –, és úgy tűnik, mintha… vitatkoznának.

– Gyere! – mondom Merricknek. – Csatlakozzunk a többiekhez!

Mielőtt még megölik egymást.

– Vigyázz a kezedre! – hallom, ahogy a hercegnő felcsattan, amikor közelebb érünk. Kicsit idegesnek tűnik. Szó szerint és átvitt értelemben is.

– Csak segítettem neked. Megint – morogja Ian.

– Soha nem kértem a segítségedet! – Felegyenesedik, majd meglát minket, és higgadt kifejezést erőltet az arcára. – Eső, annyira örülök, hogy jól vagy!

– Köszönöm, fenség! – Elmosolyodok, amikor rájövök, hogy ezúttal eltaláltam a megszólítást.

Merrickre pillantok, hogy észrevette-e, de ő csak megrázza a fejét, amitől még inkább mosolyogni támad kedvem. Elég régóta vagyunk együtt ahhoz, hogy tudjam, miért rázza a fejét – a főpapnőknek kevéssé kellene ilyen világi dolgokkal foglalkozniuk.

De aztán a rövid életű büszkeségem elszáll, mert valahonnan sikoltozás üti meg a fülem. Nyilvánvalóan segítségre szorulnak, de az űrállomás bármelyik pillanatban összeomolhat körülöttünk, és nagyon nagy az esélye, hogy mindannyian meghalunk.

És annak ellenére, hogy a szentírások szerint újjászületek, én tényleg, de tényleg nem akarok meghalni. Különösen nem itt, egy hideg űrállomáson, a semmi közepén.

– Honnan jön ez a sikoltozás? – kérdezi a hercegnő, megelőzve engem.

Ian a hangár vége felé biccent.

– Onnan.

– Biztos? – ráncolom a homlokomat, miközben körülnézek.

A hangár túlsó végén, a légzsilip közelében egy hajó áll. Sokkal nagyobb, mint az űrsiklók, és – legalábbis egyelőre – egyben van. Azonban az oldalára dőlt, és nem úgy tűnik, mintha egyhamar felszállásképessé válna.

– Azon a nagy hajón ott hátul emberek vannak? – kérdezi a hercegnő. – Miért?

Ian hitetlenkedve néz rá.

– Mert az egy börtönhajó. Kétlem, hogy bárki is önként lenne ott.

– Börtönhajó? – ismétli lassan, mintha komolyan elgondolkodna a kifejezésen. – De ez nem logikus. Ez egy kutatóintézet. Miért engedélyezné dr. Veragelen, hogy kikössön itt egy börtönhajó?

– Szerintem csak elviteti vele a szemetet – válaszolja Ian, hangjából csöpög a megvetés.

A hercegnő szeme résnyire szűkül.

– Mit akar ez jelenteni?

– Hozat ide embereket. Alanyokat a kísérleteihez. – Ian lassan beszél, minden szót hangsúlyosan ejt. – És valamit kezdenie kell velük, amikor már nincs rájuk szükség. Ne mondd, hogy nem tudsz a kísérletekről!

Megdöbbenés tükröződik az arcán. Nyilvánvalóan nem tudott róla. Én sem – soha egy szót sem hallottam ilyesmiről. Merrickre pillantok, ő pedig megrázza a fejét. Ő sem tud róla. De Ian hangjában van valami, ami miatt nehéz kételkedni abban, amit mond.

Bárcsak a fülem is abbahagyná a csengést, hogy végre megértsem, mi folyik itt!

Ian felvonja a szemöldökét.

– Nincs semmi mondanivalód, hercegnő?

– Ne szórakozz vele! – mondja Max, miközben odarohan. A karján vérző seb húzódik, de úgy tűnik, nem veszi észre. Ian sem.

– Mennünk kell!

– Csak rád vártam.

Max a homlokát ráncolja.

– Kerestem Kalibert, de sehol sem találom.

– Valószínűleg az első nagy durranáskor fedezékbe húzódott. Nem éppen az a típus, aki bárki seggét is védené a sajátján kívül.

Max vigyorog.

– Nem is tudom. Ahogy hallottam, ő mindenféle durranást szeret. És mindenféle segget is.

– Fogd be! – csóválja Ian a fejét. – Megbotránkoztatod a hercegnőt. Nem is beszélve a másikról.

A másikról? Rám gondol?

– Én nem… nem botránkoztam meg ezen. – Valójában nagyon is szeretnék többet megtudni arról, hogy miféle durranásokat szeret ez a bizonyos Kaliber.

Ian felvonja a szemöldökét, de nem mond többet.

– Erre nincs időnk.

Minden további magyarázat nélkül elindul az úgynevezett börtönhajó felé.

– Gyere, Kalinda hercegnő! – mondja Max, és int Merricknek és nekem is. – Jobb, ha felszállunk arra a hajóra.

– Kali vagyok – suttogja. – És mi…

– Hagyd már! – vágja rá Ian a válla felett. – Nincs szükségünk rá.

– Ezt nem tudhatod! – kiált utána Max. – És ha jól jönne egy utasbiztosítás?

Mit érthet ezalatt? Merrickre pillantok, de az arca szándékosan kifejezéstelen, ami egyértelműen jelzi, hogy ő és én ugyanazon az oldalon állunk. Kik ezek az emberek pontosan? Kezdem sejteni, hogy nem azok, akiknek látszanak. Nyilvánvalóan többet tudnak a dolgokról, mint mi, többiek. Ez azt jelenti, hogy más terveik is vannak?

Merrick megérinti a karomat, és közel hajol hozzám.

– Nem hiszem, hogy bármi közünk lenne ezekhez az emberekhez – mondja halkan, szerati nyelven. – Találunk más megoldást!

Egyetértek vele. Itt biztos, hogy valami bűzlik.

A baj csak az, hogy nem hiszem, hogy lenne bármi más megoldás.

– Az a hajó pont oda tart, ahová nekünk is mennünk kell – mondja Ian a hercegnőnek. – Elég, ha ennyit tudsz.

– Nem akarok ünneprontó lenni – vág vissza a hercegnő –, de az a hajó nem megy sehova. Nézd csak meg! Kifújt.

– Elindítjuk! – erősködik Ian.

– Hogy lehetsz ennyire biztos benne? – kérdezem.

– Mert muszáj lesz – vonja meg a vállát.

Max szomorú mosollyal siet Ian után. A hercegnő rám néz – a szemében egyértelműen ott a kérdés, amire nincs válaszom.

Egészen addig, míg a Caelestis nem rázkódik meg hevesen, mintha valami haláltusáját vívó, hatalmas fenevad volna. Szó nélkül, gondolkodás nélkül a többiek után rohanunk.

Félúton vagyunk, amikor a börtönhajó ajtajai kinyílnak, és emberek áradata mászik kifelé, mind szürke overallban. Ezek lennének a foglyok?

Mielőtt megkérdezhetném, újabb robbanás rázza meg az állomást, és a Caelestis gravitációs mezejének összeomlása miatt úgy érzem, mintha több métert emelkednénk. Kinyújtom a karomat, hogy megőrizzem az egyensúlyomat, miközben egy új riasztás éles sípolása tölti be a hangárt. Olyan hangos, hogy mindannyian mozdulatlanná dermedünk, és kétségbeesetten a fülemre tapasztom a tenyeremet, hogy kizárjam a zajt.

Egyik robbanás követi a másikat. Attól tartok, már csak pillanatok kérdése, és…

Mielőtt még a gondolatmenet végére érhetnék, egy hatalmas válaszfal csapódik le előttünk, végleg elzárva minket a börtönhajótól – és valószínűleg az egyetlen lehetséges menekülési útvonalunktól.

– Ne, ne, ne, ne, ne! – kiáltja Ian, miközben lefutja a maradék távolságot. – Ez az utolsó esélyünk, hogy megtaláljuk Millát! – kiáltja, és hevesen rúgja a válaszfalat, mintha azt gondolná, hogy azzal kinyithatja.

Amikor nem sikerül, előveszi a kedvenc pisztolyát, és rálő. Mivel a fal erre sem mozdul, olyan hangos dühkiáltást hallat, mint a riasztó, amely még mindig szól körülöttünk.