Matt Dinniman: The Dungeon Anarchist’s Cookbook

Copyright © 2021 Matt Dinniman

Hungarian translation © Tót Barbara, 2026

A magyar fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Matt Dinniman: The Dungeon Anarchist’s Cookbook

ACE, Berkeley, an imprint of Penguin Random House LLC, New York, 2024

Fordította: Tót Barbara

ISBN: 978 963 598 534 0 (epub)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót és az illusztrációkat készítette: Will Staehle

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Egyes szakkifejezések: Komlós Mariann és Szerecz Péter László

Szerkesztő: Sárpátki Ádám

Korrektor: Vecsernyés Anita, Kővári Bettina

Tördelő: Tót Barbara

Műfaj: science fiction, fantasy

Legyen értelme annak, amit csinálsz.

King Kong Bundy

A SZERZŐ MEGJEGYZÉSE

Hali, itt Matt, a szerző. Csak röviden hozzáfűznék valamit ehhez a regényhez. A kazamata negyedik emelete egy óriási, szándékosan katyvaszos fejtörő. Carlnak, Muffinnak és a csapat többi tagjának már pusztán az kemény munkát jelent, hogy feltérképezzék a helyet. Azonban neked, csúcs jóarc olvasónak egyáltalán nem szükséges kisilabizálnod minden kifinomult részletet ahhoz, hogy teljes mértékben értsd és élvezd az eseményeket. A megállók nevei, számai és színei csak úgy jönnek és mennek majd. Nem baj, ha nem emlékszel rájuk. Úgyis csak a legvégén lesz jelentőségük.

A kötet közepe táján találsz egy térképet, ami segít megérteni a végjátékot. Addig is kellemes utazást kívánok, és vigyázzatok, az ajtók záródnak!

És igen, a „zomp” egy létező szín.

1

AZ EMELET ÖSSZEOMLÁSÁIG HÁTRALÉVŐ IDŐ: 10 NAP.

Nézők: 43,1 billiárd

Követők: 677 billió

Kedvelők: 158,1 billió

Rangsorolás: 6

Vérdíj: 100 000 arany

PIROS VONAL.

Üdv, Kalandor, a negyedik emeleten. „A Vasútvesztő.”

A titulusod visszaváltozott Királyi testőrre.

Elindítottuk a szponzorlicitet a 4122. sz. Kalandorra. A licit 45 óra múlva zárul.

Dörgés hallatszott, a föld remegett. Amint megjelentünk, hátratántorodtam, de egy fémfal megtartott. Gyors ütemben villództak a fények, a hosszú, keskeny helyiség két oldalán pulzáltak. Éreztem a lüktetést a talpam alatt. Egy elnyújtott, műanyagból és fémből álló alagútba kerültünk, ami vibrált és robajlott. A fény kihunyt, aztán vissza is kapcsolt.

Mongó dühében és félelmében visított. Muffin reszketve ugrott a vállamra. Katia egy padlótól plafonig húzódó fémrúdba kapaszkodott.

Új teljesítmény! Vonaton vagyok!

Sihuhu, seggarc!

Jutalom: Szuvenír Kalauzsapkát kaptál! Viseld büszkén!

– Egy metrókocsira kerültünk – állapítottam meg. Ismeretlen úti cél felé száguldottunk az alagútban.

Két sor befelé néző szék szegélyezte a kocsi teljes hosszát. A bézs színű, fröccsöntött műanyag üléseket szakadt barna párna borította, melyre cirill betűs tageket firkáltak fel filccel és festékszóróval. A padló ütött-kopott volt, a műanyag falat égésnyomok tarkították. Végig rudak álltak szabályos közönként, és az egész kóceráj úgy szaglott, mint egy rakás döglött patkány.

Rajtunk kívül senki más nem tartózkodott itt.

– Ez egy moszkvai metrókocsi – tette hozzá Katia. – Bár azok, amiken én utaztam, sokkal jobb állapotban voltak. És tisztábbak is. – Az arca visszaváltozott, ismét csak nagyjából lett emberi, és a haja is kiszőkült. Az orra ugyanúgy félrecsúszott még, mint amikor legutóbb láttam alakmás formájában, de újra a helyére erőltette.

A kocsi végét ablak nélküli, csukott ajtó zárta, ami fölött egy kis, elektronikus táblán futottak körbe a piros szavak.

Piros Vonal, 20-as kocsi. Következő megálló: Szirin Állomás (81), 12 perc 32 másodperc múlva.

– Mindenki öltözzön fel! – szóltam. Leültem az egyik székre, és nekiláttam visszahúzkodni magamra a cuccaimat. Megvizsgáltam azt a hülye sapkát is, amit kaptunk, de kiderült, hogy csak kacat. Nem volt mágikus, csupán egy egyszerű, kék-fehér fejfedő, amit leginkább gyerekeken látni. A „Megjártam a Vasútvesztőt” szöveget hímezték rá.

– Carl, a rendszer azt mondja, a Karakterszínész képességem miatt új kasztot kell választanom. Csak hat percem van rá, különben „véletlenszerűen” oszt ki nekem egyet – jelezte Muffin. – Telis-tele a lista új kasztokkal, nem ugyanaz, mint az előző.

CARL: Mordecai, segíts Muffinnak kasztot választani, mindjárt felolvas párat. Egy mozgó vonatkocsiban vagyunk. Szerintem metró témájú emeletre kerültünk.

MORDECAI: Üdv újra itt. Muffin, lökjed a javaslatokat.

MUFFIN: NEM TETSZENEK EZEK A LEHETŐSÉGEK, MORDECAI.

Amíg a cica cseten elhadarta a listát, ami többek között tartalmazta a bunyós kóbor macska és a cicromanta tételt is, addig én odaléptem az ablakhoz, és kikukucskáltam.

Gyorsan haladtunk. Szorosan suhantunk az alagútban, a fala csak centikre volt az ablaktól, és ránézésre sárból vagy kőből készült. Egyszer-egyszer villant csak fény, mintha összevissza szerelték volna fel az elektromos lámpákat.

– Miért ír mindig nagybetűkkel? – kérdezte súgva Katia. – Azért, mert négylábú?

– Nem. Azért, mert ő Muffin.

– Nem semmi macsek, mi?

Eszembe jutott Odette figyelmeztetése Hekláról: hogy el akarja marni tőlem Muffint.

– De nem ám – feleltem.

Tíz nap alatt kellett teljesíteni ezt az emeletet. A legfőbb célunk, hogy rátaláljunk egy lépcsőre, de ha tényleg állandóan mozgásban leszünk, akkor ez durva kihívást jelentett. Csak kilencezer-háromszázhetvenöt lejáratot szórtak most szét. Ha tényleg vonatos-metrós témájúra tervezték az emeletet, nem pedig csak utaztattak minket épp a valódi helyszínre, akkor szükségünk volt egy térképre. Ha állomásonként helyezték el a lépcsőket, akkor is elképzelhetetlenül hatalmas lehetett ez a rendszer. Nem lesz elég rábukkanni egy lejáratra, ha nem tudjuk, hogyan térhetünk vissza hozzá.

A Szökési Terv képességem nem talált sem útjelzőt, sem térképet, legalábbis ebben a kocsiban nem. Egyébként nagyszerűen működött, csak igénybevétel előtt azt is tudni kellett, hol vannak ezek a rejtett jelzések.

– Azta! Az állóképességem megduplázódott, százkettes lett – tájékoztatott Katia. – Aktív a lendületbónuszom úgy is, hogy én magam nem mozgok.

– Az szuper – biccentettem. Tehát te lettél a húspajzsunk, tettem hozzá gondolatban. – Remélem, hogy ez szabályos, mert ha mégsem, akkor a helyedben nem szoknék hozzá. Ha a fejesek nem így tervezték, lefogadom, hogy még ma kijavítják a hibát.

Elképzelhető, hogy ez az emelet sok közelharcra kényszerít, szóval dolgoznom kellett a pusztakezes képességeimen. Az előzőn minden a robbantgatásról szólt, ezért gyanítottam, hogy ezt most a háttérbe szorítják.

MUFFIN: NA, AKKOR A FOCIHULIGÁN LEGYEN, VAGY A PETÁRDÁZÓ? SZAPORÁN, MINDJÁRT LEJÁR AZ IDŐ.

MORDECAI: A huligán. Ha az alagútrendszerben ragadtok, az a legjobb választás. Lendületbónuszt és egy rakás csapaterősítést kapsz vele, plusz a Kabala képességet, ami meg Mongóra hat.

A macska felragyogott.

MUFFIN: KÉSZ. MEGKAPTAM A KABALÁT! DE A SKANDÁLÁS ÉS A BALHÉZÁS KÉPESSÉGET NEM. VISZONT SZEREZTEM TÍZ PONTOT AZ ÁLLÓKÉPESSÉGEMRE.

MORDECAI: Basszus, pedig a Skandálás jól jött volna. Oké, srácok. Kidugtam a fejem az ajtón, és úgy láttam, egy vasútállomás-településen vagyok. Úgy tűnik, a boltokat és a kocsmákat a megállókba tették. Egy nagyobbhoz kerültem, ahol három vonalra is át lehet váltani. Az egyik vonal hasonló metró, mint a tiétek, de van itt egy méretesebb is. Olyan, mint egy transzkontinentális vonat. Szálljatok le a következő állomáson, aztán majd kiderül, lesz-e ott védett szoba vagy kocsma.

CARL: Vettem. Egyébként kösz, hogy szóltál a vérdíjról.

MORDECAI: Ó, szóval bejutottál az első tízbe? Keríts egy védett szobát, aztán beszélünk.

Muffinra pillantottam. Próbáltam felidézni, mit vesztett el azzal, hogy váltott a kézművesvásár-mogulról. Az említésre méltók között szerepelt a plusz ötös ügyesség és a tizenöt százaléknyi pluszpénz tárgyeladáskor. Emellett hozzávágtak némi aranyat is, amikor lementünk a következő emeletre, de nem valami sokat. Ezek közül valószínűleg az ügyességbónusz hiánya fáj majd a legjobban.

– És mit tudnak az új képességeid? – kérdeztem tőle.

Megremegett a padló, ahogy bevettünk egy kanyart. A fények is megvillantak.

– Nem szereztem sokat. Lehetett volna egy olyanom, ami növeli a sebzésemet mozgás közben, de azt nem kaptam meg. A legjobb a Kabala. Ha Mongó megsebez egy ellenfelet, a csapatban mindenki ügyesség- és állóképesség-bónuszt kap. Ha meg is öl egy mobot, akkor a bónusz pár óráig kitart.

– Jól hangzik.

– Emellett az én állóképességem is növekedett tízzel. Á, és lett egy Guinness nevű képességem is, ami megduplázza az erőmet, ha részeg vagyok.

– Ezt most nem mondod komolyan.

– De. Szóval minden harc előtt be kell ugranunk a Klubba, hogy megigyak egy Dirty Shirley-t.

CARL: Mordecai, csak nekem tűnik úgy, hogy ezek a kasztok jobbak, mint amiket korábban ajánlottak?

MORDECAI: Nem szándékosan alakult így. A ritkább kasztok nem voltak számára elérhetőek, mert a szükséges minimumot akkor még nem teljesítette hozzá. Azonban ahogy emeletről emeletre növekednek a statjai, egyre jobbakat fog kapni. És van itt még egy előny, amire nem számítottam. A kézművesvásár-mogullal szerzett egy ötös szintű Meggyőzés képességet. Mielőtt távoztatok a harmadikról, Muffin a sok-sok eladásnak köszönhetően ezt hetes szintre tudta növelni. Amikor elvesztette a kasztot, az az öt szint elúszott, viszont az a kettő, amit maga szedett össze, megmaradt, illetve a maradék képesség-tapasztalatpont is, így a Meggyőzése most négyes szintre pumpolta magát.

CARL: Várj, nem értem. Ezek szerint meg tudja tartani az ideiglenes képességeit a következő emeletre? Mi a helyzet a statponterősítésekkel?

MORDECAI: A statpontok elvesznek. Viszont ha eleget használ egy ilyen képességet ahhoz, hogy legalább egy szintet lépjen vele, akkor, úgy tűnik, megtarthatja. A kaszt által biztosított szintek nélkül, persze. A képességtapasztalat bonyolult ügy, olyan háttérszámításokkal, amelyekre kalandoroknak nincs rálátása. Sok meló leszakítani a virágot, úgymond, és elérni az egyes szintet. De ha egyszer megszerezted, meg is vagy. Más szóval használjátok Mongót gyakran, és megtarthatjátok a Kabala bónuszt. És mostantól figyeljünk a ritkább varázslatokkal bíró kasztokra. Ha legalább egy szintet tud lépni egy varázslattal, akkor egyelőre, úgy látom, megtarthatja.

CARL: Ez kiskapunak hangzik.

MORDECAI: Lehet, hogy az is. Úgyhogy ne hívd fel rá a figyelmet. Nagy eséllyel nem veszi észre senki, amíg nem visz át varázslatot a következő emeletre. Most pedig dologra! Megpróbálok keresni egy térképet, de azért nézzetek szét ti is.

– Katia! – fordultam a nőhöz. – Neked van Útkereső képességed. Látsz valamit?

– Csak hármas szintű sajnos. Egyes volt, amikor megkaptam, és nehéz fejleszteni. Folyamatosan nyitva kell tartanom hozzá a térképem. Az előző kalauzom azt mondta, kiképzőcéhbe kell mennem ahhoz, hogy komolyabban is fejlődhessen. Hatalmasra ki tudom zoomolni a térképem, de sok mindent nem látok rajta. Mindenhol alagutak futnak, körülbelül annyira rendezetten, mint egy tál spagetti. Mondjuk, az előbb kiszúrtam egy vonatot a fal túloldalán, srégen húzott el tőlünk. A mi szerelvényünk húsz kocsiból áll, az utolsóban utazunk.

– Látsz mobokat?

– Nem. Bár általában szörnyeket nem is mutat. Ha közel érünk egy lépcsőhöz vagy védett szobához, kapok róla értesítést. Azt észrevettem, hogy a 15-ös számú kocsi másmilyen formájú, mint ez, de nem látom, pontosan milyen. Az biztos, hogy a miénkkel ellentétben nem utasszállító.

Én is megnyitottam a térképem, de a 15-ös kocsinak csak a felét mutatta. Tudtam, hogy a térkép normál esetben egy kicsit nagyobb, csak mozgás közben összébb megy. Ha Katia belátta mind a húsz kocsit, akkor az Útkereső tényleg durván kitágította a térképét. Mindemellett a térkép segítőkészen megcímkézte a kocsikat; ilyennel sem találkoztam még eddig. Mi a 20-as fülke – Személykocsi elnevezésűben utaztunk.

– Mit ír a tizenötödikhez? – kérdeztem Katiát.

– Csak egy kérdőjelet.

Szemügyre vettem a vonat hátsó falát. Általában vészkijáratot tesznek oda, itt viszont egy áthatolhatatlan fémfal volt. Végigfutott a fejemen, mi lenne, ha bombával átszakítanám, majd kiugranék a sínekre. Tekintetbe véve, milyen szűkösek az alagutak, valószínűleg perceken belül palacsintává lapítana a következő vonat.

– Oké, skacok. Menjünk, nézzük meg! – indítványoztam.

Nekieredtünk a túlsó ajtónak. Muffin a vállamra szökkent, Mongó mellém nyomakodott. Nem fért el rendesen a kapaszkodórudaktól. Ha még nagyobbra nő, vagy ha a folyosó lesz keskenyebb, bajban leszünk. Az ablak nélküli ajtó valahogy kilógott a környezetéből. Egy hétköznapi vonaton rövid átjáró köt össze két kocsit, ahol akadálytalanul lehet közlekedni. Sejtésem szerint ezt az ajtót viszont a kazamata pakolta ide. A fejünk fölötti kijelző szerint öt perc volt hátra a következő megállóig.

– Ki fogom nyitni az ajtót – jeleztem. – Katia, a te állóképességed négyszer akkora, mint az enyém, úgyhogy majd te mész előre. Jó lesz így?

Nagyot nyelt, aztán bólintott. Láttam rajta, hogy reszket.

– Ez a dolgom, nem?

– Egyet se félj, drága. Vigyázunk rád – nyugtatta Muffin.

Az ajtó félrecsúszott, és feltárult egy kicsiny, zárt tér a két kocsi között. Az átjáró fel-le ugrált, a kelleténél hosszabbnak tűnt. A falak itt harmonikaszerű, fekete anyagból készültek, ami megerősített vászonnak nézett ki. A talpam alatt egy panel húzódott, amit felemelve hozzáfértem volna a csatláshoz. Felbukkant a másik, következő kocsiba vezető ajtó, és ráfektettem a tenyerem. Mögöttem Katia elővett egy pici, ragyogó fejszét.

– Használtad azt már valaha is? – kérdeztem.

– Jóféle fegyver. Csak hát az erőm nem elég magas, így sokat nem sebez szegény. Bár nyírtam már ki vele favágó majmot.

Biccentettem.

– Na lássuk a medvét.

Félrehúztam az ajtót, és Katia átugrott rajta. Mongó acsarogva szökkent utána, elég nagy lendülettel ahhoz, hogy felborítsa a nőt. Ijedten szökkentem hátra a jószág váratlan kitörésétől.

– Az istenit, Mongó! – kiáltottam rá, majd gyorsan körbelestem, nem fenyeget-e minket valami veszély.

Semmi. Ez a kocsi éppúgy nézett ki, mint az előző.

– Rossz Mongó! – förmedt rá Muffin is. – Vigyázz Katiára!

– Oké, kezdjük újra – mondtam. – Mongó. Ne legyél tappontszarka.

A dínó válaszul sipított, közben Katia morogva talpra kászálódott. Elejtette a fejszéjét, ami jó három méterre csúszott tőle, úgyhogy most gyorsan utánaugrott.

A következő kocsi hasonló volt az előzőhöz, és ugyanúgy üres. De Katia legalább nem az arcára esett, amikor betörtünk ide. A rá következő kocsi ugyanúgy üresen fogadott minket.

Mire elértük a 16-ost, az idő már majdnem lejárt. Ha mást nem is, legalább egy pillantást akartam vetni a 15-ösre, mielőtt felkutatnánk egy védett szobát. Az után személykocsik következtek, bár Katia úgy látta, hogy az ötödik és a tizedik megint másmilyen, csak nem pont úgy, mint a 15-ös. Emellett a komplett első kocsit feketén jelenítette meg a térképe. Szerinte ez általában annak a jele, hogy mágikus ajtó mögé van zárva.

– Biztosan van valami emögött – mutattam a 15-ös kocsi ajtajára. Különbözött az eddigiektől. Ugyanúgy tolóajtó volt, de látszatra vaskosabb, szilárdabb anyagból készült.

Nem zárta semmi. Félretoltam, és beléptem az átjáróba. A következő ajtó megint ugyanúgy nézett ki. A vonat lassítani kezdett, fékcsikorgás harsant, és füst meg gépolaj szaga töltötte be a levegőt.

Statikus zajjal torzított hang reccsent a hangosbeszélőből:

– Emberek, közeledünk a 81-es számú Szirin állomáshoz. A következő megálló a 82-es számú Mora állomás, ami után a 83-as számú tranzitállomásra érkezünk.

– Szörnyek – szisszent fel Muffin. – Aprók, de sok van belőlük.

Lekaptam a kezem a 15-ös kocsi ajtajáról.

– Oké, akkor majd visszajövünk, amikor…

– Nem, nem odabent. Az állomáson! – helyesbített Muffin, épp, ahogy begurultunk az állomásra. Tőlem balra egy egyszerű peron jelent meg, fölötte a Szirin Állomás – 81 felirat lógott a mennyezetről.

– Te jó ég… – sóhajtotta Katia.

Több száz ráncos, dagadt szörny zsúfolódott össze a megállóban, kis híján átestek egymáson, hogy a szerelvény ajtajához jussanak. A szürke bőrű démonbabák kezén éles karmok nőttek, hatalmas szájukban lehetetlenül sok fog sorakozott. A kétlábú lények térdmagasságig értek. Páran közülük a betonoszlopokon csüngtek, úgy másztak fel rájuk négy végtaggal, akár a pókok. Mást nem is viseltek, csak koszlott ágyékkötőt. Nekiugrottak a vonatnak, némelyik a kocsi tetejét is elérte, és az ajtókon kaparásztak egyként visítva, olyan hangon, mint egy nyugtalan csecsemő. Amint kiszúrtak minket, hullámokban kezdték ostromolni az ablakokat.

A vonatot még vitte a lendület, de bármelyik pillanatban megállhatott. És amikor ez bekövetkezik, az ajtók kinyílnak, a szörnyek pedig beözönlenek.

Meg is vizsgáltam az egyiket az ablakon keresztül.

Drek. 6-os szintű.

A babákat mindenki szereti, nem igaz? Mégis mekkora seggfejnek kell lenni ahhoz, hogy ne szeresd a babákat? És mit szólnál egy adag démoni, kielégíthetetlen éhségű, megvadult babához, ami legalább ötvenfős falkákban jár? Azt rebesgetik, hogy ezek a kis csirkefogók egy kifejlett elefántot is képesek öt másodperc leforgása alatt csontig lerágni. Te meg közel sem vagy akkora, mint egy elefánt.

– Baszki, baszki! – kiáltottam fel, és visszafordultam a 15-ös kocsihoz. – Csukjuk be az ajtót! – Félretoltam a nehéz fémlapot, aztán benyomakodtunk a sötét, párás fülkébe. A helyiség rothadt hús szagától bűzlött.

A vonat ajtaja sziszegve kitárult, és a sivalkodó szörnyek beáramlottak rajta. Katia bevágta az első ajtót, majd berohant a sötét, ablaktalan kocsiba, és becsapta a másodikat is, pont, amikor Muffin elsütötte a Fáklya varázslatát, bevilágítva a teret.

– Ó, a kurva életbe már! – morogtam, ahogy észrevettem a két új szörnyet.

Dzsikininki. 17-es szintű.

A Vasútvesztő Rendszer mindenféle ghoulja közül a Dzsikininki a leggyakoribb, legjólneveltebb és a legfalánkabb is. Mohó étvággyal viszonyulnak a húshoz, ami tökéletes gondnokká teszi őket. Általában békén hagynak, hacsak nem vérzel, nem szemetelsz, és nem gyalogolsz bele a személyes terükbe. Az bunkóság.

A térképen a rendszer kedélyesen kicserélte a kérdőjeleket A Gondnok Verme címkére.

A görnyedt, sovány lények a mögöttünk beáramló drekek felnőtt unokatestvéreinek tűntek. A több mint két méter magas, fehérre aszott lények karja a földig lógott, és a kezük végén a fogazott, fekete körmök úgy koccantak egymásnak, akár a porcelán. Kihúzták magukat, amint betörtünk a területükre. Arcuk csupa éles fog, fehér szemük kiguvadt. Állkapcsuk úgy kattogott, mint egy felhúzhatós játéké, a hang egy ipari darálóéra emlékeztetett.

Mindketten ronggyá nyűtt, aranyozott gombos, kétsoros zakót viseltek, mellé aranybetűs, „Gondnok” feliratú kalauzsapkát. A sötét öltöny alatt vérfoltos fehér ing húzódott. Az egyik csokornyakkendőt is vett, a másik mellkasán pedig egy kitűző díszelgett a „Legyetek bélbetegek” szöveggel.

A két hórihorgas bestiát leszámítva csak egy csontkupacot, és két söprűt meg szemetesvödröt láttunk.

– „Kettős lövedék!” – kiáltottam.

Muffin erre két, teljes erejű varázslövedékkel robbantotta fejbe a lényeket, mire azok megtántorodtak, és az életerejük a pirosba csúszott. Mongó felmordult, majd több métert szökkent előre, beletalpalva az egyik szörnybe. A macska átugrott a vállamról Katiáéra, én pedig ökölbe szorított kézzel a ghoulra vetettem magam. A dzsikininki sziszegett, de én hátrahúztam a kezem, és pofán vágtam. A bal oldalamon Mongó már lefejezte az áldozatát, és épp a fejet próbálta lenyelni. Az én célpontom összeesett, a mellkasára léptem, és behorpasztottam. Szurokszerű, fekete trutyi lövellt ki V alakban onnan, ahol beletiportam. Különös érzés volt, de nem jutott időm arra, hogy ezen tűnődjek.

A csapatod kabalájának köszönhetően 5%-os ideiglenes bónuszt kaptál Ügyességre és Állóképességre.

Nem maradt időnk tobzódni a győzelmünkben. Felszedegettem pár csontdarabot meg némi aranyat a ghouloktól. Elvettem a „Legyetek bélbetegek” kitűzőt is, aztán a helyiség végébe rohantam.

– Be akarnak törni! – kiáltotta Katia az ajtótól hátrálva. Muffin égnek álló bundával a nő vállán maradt. A 16-os kocsiból átsüvöltött a karistolás, a kaparászás és a sivalkodás. A két ajtó közül az elsőn még nem hatoltak át, pedig csak annyit kellett tenniük, hogy lenyomják a kilincset, és félretolják a lapot, ám erre még látszólag nem jöttek rá.

Idegesen pillogtam a következő, 14-es kocsiba vezető ajtóra. Nagy eséllyel azt is dugig töltötték a drekek. Körbevettek minket.

Ebben a kocsiban nem láttam semmi jelzést, de rémlett, hogy a hangosbemondóban Mora állomásnak vagy minek nevezték a következő megállót. Az utána jövő viszont nem kapott külön nevet, csak tranzitállomásként hivatkoztak rá. Remélhetőleg ez egy olyan biztonságos helyet jelentett, mint amiről Mordecai is mesélt. Viszont ebben a kocsiban nem nyílt ajtó kívülre. Hogy juthatnánk ki?

Előkészítettem egy füstfüggönyt, és a Tűzgolyó vagy Sodó jegyemet is rögzítettem a gyorselérésbe. Három szabad mező maradt rajta. Ha a szörnyek betörnek ide, beszoptuk. Ezúttal egy adag sodó nem húzhatott ki a csávából. Mi a francot csináljunk? Az összes többi állomás is moboktól fog nyüzsögni?

Tartottam tőle, hogy mégis a robbantgatásnál lyukadok ki a végén, de ez borzasztó rossz ötletnek tűnt. Hiába dobok a hátsó kocsikba bombát, hogy aztán rácsapjam az ajtót, a kisiklás így is végzetes lehetett az egész vonatra nézve.

Használhattam volna a Védőburkot, de azt csak napi egyszer lehet, és mindössze húsz másodpercig tart. Mondjuk most, hogy jobban belegondoltam, eszembe jutott, hogy Mordecai még régebben mondott róla valami érdekeset, ami most segíthetett rajtunk. Azonban ha a következő állomás is tele lesz mobokkal, akkor várnom kellett még, máskülönben elpocsékolnám a varázslatot.

Oké. Nyugodj le. Semmi baj. Még biztonságban vagy. Okkal tették ide ezeket az ajtó nélküli kocsikat. Rendeltetésszerűen használjuk őket.

Mély levegőt vettem, végigpörgettem a lehetőségeimet, átfésültem a tárolómat. A kezdeti pánik elcsitult, így több megoldás is beugrott már.

– Addig kell kitartanunk, míg elérjük a 83-as számú állomást – közöltem. – Katia, ha elkezdenék kinyitni az ajtót, tartsd zárva! Muffin, neked megvan még az a két használatkész csapdamodul?

– Persze. Kéred?

Már húzta is elő őket. Még egy arany utászládából kapta a haragelementállal vívott, második emeleti csatánk után. A két, nagyjából dobókocka méretű eszköz egyikét tüskemodulnak, a másikat riasztómodulnak hívták. Megnéztem az utóbbi leírását.

Riasztómodul.

Két eszköz egy áráért! A paranoiások és a gazdagok kedvence, és ezt a modult rárögzítheted a megépítendő csapdádra, vagy akár önmagában is igénybe veheted, ha lusta vagy letenni a segged, és összerakni egy tisztességes csapdát magadnak. Kioldása esetén NAGYON HANGOS zenét fog lejátszani. És a NAGYON HANGOS alatt ilyen norvég black metál szintű ricsajra gondolok. Egy Utászasztalnál beállíthatod a dalt. Ha ilyen-olyan okból nem választasz riasztódalt, egy kulturálisan meghatározó, véletlenszerű számot fog lejátszani a Billboard Hot 100-as listájáról.

Képes vagy Félelemmel áthatni a modult, de a jelenlegi Csapdamérnök szinteddel (1-es szint) ezt kizárólag Utászasztalnál tudod megtenni.

Amennyiben nem oldódik ki, az Utógyújtás képességed miatt 100%-os sikeraránnyal szedheted fel.

A tüskemodul leírása hasonlóan szólt, azzal a különbséggel, hogy abból ötvencentis tüskék törnek elő két másodpercenként egy egy négyzetméteres területen. Barátságos NJK-k és kalandorok nem oldhatták ki, ám ha bármi más hozzáért, onnantól a tüskék soha többé nem álltak le, úgyhogy vigyáznunk kellett vele.

Eltűnődtem, vajon a tüskemodult rögzíthetem-e falra vagy ajtóra. Hamarosan ki is deríthettem.

– Maradjatok ennél az ajtónál – adtam ki a parancsot. – Mindkét oldalt nem tudjuk védeni, szóval a 14-es átjárójához teszem a riasztó- és a tüskemodult. Azzal nyerünk egy kis időt, hogy visszavonuljunk ide, és eltorlaszoljuk az ajtót, ha arról jönnének.

Meg sem vártam a válaszukat, csak megpördültem, és átszaladtam a kocsi túlsó végébe. Igazság szerint valószínűleg nagyon is tudtuk volna védeni mindkét oldalt. Katia az egyik ajtót tartotta volna csukva, én meg a másikat. Muffin nem lett volna képes rá. Azonban nem bíztam abban, hogy Katia tizenegyes ereje elégséges lenne, még úgy sem, hogy csak hatos szintű szörnyekkel álltunk szemben. Ráadásul most semmiképp sem akartam kettéosztani a csapatot.

Odasiettem a távolabbi ajtóhoz, és rátapasztottam a fülem. Igen, a vérgőzös démonbébik erről is visongtak és ostromoltak, de az átjáróba még nem törtek be. Óvatosan beléptem oda.

A 14-es kocsiba vezető ajtó kilincse fel-le rángatózott, de a drekek még nem érték fel ésszel, hogyan kéne kinyitni. Az egyik kis seggdugasz bármelyik pillanatban átnyúlhatott, hogy aztán ráébredjen a metódusra. Elővettem a riasztómodult, és a padlóra helyeztem. Mentálisan rákattintottam az Aktiválásra, mire egy áttetsző, villogó, nagyjából cipősdoboz méretű téglatest jelent meg ugyanott. Az immár aktív csapda felett egy bombákéhoz hasonló súgóablak bukkant fel.

Elhelyezett csapda.

Te állítottad fel.

Hatás: Rohadt hangos ricsaj.

Késleltetés: Nincs.

Célpont: Pirossal jelölt mobok.

Időtartam: Az univerzum hőhaláláig.

Ezenfelül még négy opciót találtam az ablakban: Kioldás most, Késleltetés beállítása, Célpont beállítása és Csapda felszedése.

Nem piszkáltam tovább, inkább visszafordultam a gondnokkocsi felé. Becsuktam magam előtt az ajtót, majd ráhelyeztem a tüskecsapdát, és aktiváltam is. A rendszer hagyta, hogy függőleges felületre tegyem. Kísérletképp eltoltam az ajtót, hogy lássam, a csapda mozog-e vele együtt, és szerencsére igen, szóval ezzel vissza is tértem a 15-ös kocsiba, és lezártam a bejáratát.

Így most már megtudhattuk, ha a szörnyek áttörnek az átjáróba, a tüskék pedig reményeim szerint egy ideig távol tartják őket. Átfutottam a kocsi túlsó végébe. Mongó középen majszolta a gondnok tetemét. A vonat hintázva vett be egy kanyart.

– Mongó, maradj Muffinnal! – parancsoltam neki menet közben. – És ne egyél már fel minden szart a földről! Megint hányni fogsz!

A dínó morogva követett.

Egyre csak járt az agyam a lehetőségeinken, és hogy milyen védekezést kell kialakítanom. Ha kiderítem a kocsik, az átjárók és az ajtók méreteit, többrétegű védművet is építhettem a kocsikba. De előbb ezt kellett túlélnünk.

– Figyeld a térképet! – szóltam Katiának. – Amint meglátod a következő állomást, jelezz!

– Már látom is. A 82-eshez egy percen belül érünk oda – felelte.

– Remek, akkor talán majd leszállnak. Viszont ha nem, vagy még több szörny pattanna fel, arra is van pár ötletem. – Kinyitottam a 16-os kocsi felé vezető átjáró ajtaját. A drekek ezen az oldalon sem törtek még át. – Muffin, sikíts, ha a második ajtó megmoccan!

MORDECAI: Oké, épp most néztem végig, amint begurul egy vonat, és két kalandor leszáll róla. Mobok is utaztak rajta, de egy mágikus akadály miatt azok nem hagyhatták el a szerelvényt. Szóval a tranzitállomásig bírjátok ki valahogy!

– Aha, kösz a tippet – dünnyögtem, miközben letérdeltem, és kiemeltem a panelt az átjáró padlójából. Abban reménykedtem, hogy alatta a vonat elektromos rendszerére és a csatlásra bukkanok. Gőzöm sem volt, a valóságban hogyan működik ez, de eléggé bíztam a saját elektronikai szakértelmemben ahhoz, hogy legalább felismerjem, mit találok odalent.

A felső panel könnyedén kipattant, ám alatta egy lelakatolt fémajtóra leltem, ami hasonlított egy biztosítékdobozéra. Hozzáértem, mire hibaüzenetet kaptam.

Ezt a szerelőajtót mágikusan lezárták. A kinyitásához a Piros Vonal Masinisztakulcsára van szükség. Van ilyen kulcsod? Nincs. Akkor szevasz!

– A fenébe! – Visszatettem a panelt a helyére. Ezek szerint maradt a bombabiztos B terv.

Felreccsent a hangszóró.

– Közeledünk a 82-es számú Mora állomáshoz, a pszichoragacsok otthonához. Vigyázzatok velük! – kuncogott a bemondó. – A következő megálló a 83-as számú tranzitállomás, átszállási lehetőséggel a sárga vonalra, valamint a Rémálom Expresszre. Azután a 84-es számú Ruszalka állomás következik. Köszönjük, hogy a piros vonalat választották!

– Carl! – kiáltott fel Muffin. Felpillantottam, és kiszúrtam, hogy az ajtó félrecsúszik. Hátraugrottam, miközben a macska varázslövedékekkel szórta meg a keletkezett rést. Az egyik démonbaba rácuppant a lábfejemre, ami nem okozott volna sérülést, mert…

…a kirobbanó fájdalomtól üvöltve estem hátra a 15-ös kocsiba. Katia bevágta az ajtót. A drek továbbra is a talpamat rágicsálta. Felpattantam, és toppantottam egy nagyot. A hatos szintű szörny úgy pukkant szét, mint egy paradicsomlevessel teli lufi. Széttártam a lábujjaim, hogy lássam, megvan-e mindegyik, aztán nyomtam magamra egy Gyógyítást. Ennek csúnyább vége is lehetett volna.

– Au, au, au! – jajongtam gyógyulás közben. Kibaszottul fájt. Már jó ideje nem hagytam lejárni a pedikűrkészlet adta erősítést, hozzászoktam ahhoz, hogy a lábfejem kőkemény, így teljesen elfelejtettem, valójában mennyire sérülékeny. Tényleg mihamarabb védett szobába kellett jutnunk.

A vonat fékezésbe fogott.

– Látok szörnyeket – tájékoztatott Muffin –, de nem olyan sokat. Csak néhány várakozik a peronon. Cserébe nagyok. Sokkal nagyobbak. Egy a 16-osba, kettő a 14-esbe fog felszállni.

A kilincs rázkódni kezdett. Megragadtam, és zárva tartottam, amire dühös sikolyok feleltek a túloldalról. Pár másodperccel később a vonat ismét elindult.

– Figyu. Nem emlékeztek, hogy nyitva hagytuk-e korábban az ajtókat? – kérdeztem. – A 17-es meg 18-as kocsikét.

– Nyitva hagytuk – felelte Katia.

– Oké, szólj, ha látod a következő állomást. Pár perc múlva…

Hadd szóljon a 2007. január 13-án 2. helyre törő „Fergalicious”!

Olyan hangerővel csattant a bejelentés, hogy beleremegtek a falak.

– Ez meg mi az úristen…? – fogott bele Katia, de hamar elnyomta a mondatát a felzengő dal, ami sokkal hangosabban dübörgött, mint vártam, pedig a leírás figyelmeztetett rá. Csöngött tőle a fülem.

CARL: Ez a riasztócsapda. A szörnyek bejutottak az átjáróba.

KATIA: Tartsam azt az ajtót?

CARL: Nem kell. Már nincs rá időnk. Irány a tat felé. Mármint hátra. Kábé tizenöt másodperc múlva indulunk, aztán végigrohanunk a 20-as kocsiig, és bezárunk magunk mögött minden ajtót. Ha jelzek, nyomás!

KATIA: És ezzel mit érünk el? Nem értem.

MUFFIN: CSAK FOGADD EL. HA CARL MEGMONDJA, MIT CSINÁLJUNK, CSAK CSINÁLJUK. Ó, ÉS IMÁDOM EZT A SZÁMOT!

A 14-es átjárója felőli ajtó megrázkódott, és fájdalmas sikolyok szűrődtek át a túloldaláról. Csak úgy pörögtek a tapasztalatértesítések, miközben a mobok felnyársalódtak a tüskecsapdán.

Rálestem a térképre, hogy megbizonyosodjak arról, a sínek egyenesen futnak tovább, majd rákattintottam a Védőburokra.

A pajzs buborékja megjelent körülöttünk, a vonat falain túlra is kinyúlt. Semmilyen szilárd tárgy nem akadályozta vagy állította meg.

Nem tudtam, hogy egy átlagos metró milyen sebességgel halad, de ez most nem is számított. Azt viszont tudtam, hogy ez a mostani sebesen száguld, és azt is, hogy a varázslatot húsz másodpercig semmilyen mob sem tudja áttörni.

Ám ami még ennél is fontosabb, hogy a burok mindig pontosan azon a helyen marad, ahol megidéződött.

Abban a pillanatban eltűnt a szemünk elől, hogy aktiváltam, és tovarohant a 16-os, majd a 17-es, a 18-as, a 19-es és végül a 20-as kocsiig, és annál is tovább, a sínek azon pontján ragadva, ahol a megidézésekor álltam. Így buldózerként tolt odébb minden mobot, nekipasszírozva azokat az első stabil felülethez.

CARL: Spuri!

Épp akkor vágtam ki az ajtót, amikor a hátunk mögött a másik oldalon is kirobbant az a fémlap, ami eddig visszatartott egy hatalmas, sündisznószerű ogrelényt. Túl nagynak bizonyult ahhoz, hogy beférjen, ám a karja egészen a 14-es kocsitól átnyúlt ide. A drekek beözönlöttek körülötte, kúszva rohantak felénk. Néhány a plafonra szökkent, és éppolyan tempóban mászott, mint ahogy a többi futott. Szájukat visításra tátották, de szerencsére semmit sem hallottam belőle. Becsaptam az átjáró ajtaját magunk mögött, majd a következőt is.

A 16-os kocsi vérben úszott. Az ülésekre és a falakra testrészek kenődtek, ahol a drekek megakadtak. A tetemeknél öt-öt aranyat találtam, de az ogrelényt, ami valószínűleg a pszichoragacs névre hallgatott, annyira szétmarcangolta a Védőburok, hogy még X sem maradt belőle.

Hátrapillantottam az információs táblára: a következő állomásig négy percünk maradt. Nyugodtabban kocogtam tovább a 17-es kocsi felé, közben felszedegettük az aranyat. Biztonságban voltunk. Egyelőre.

CARL: El ne csússzatok a véren! Könnyű eltaknyolni a fejekben, higgyetek nekem.

KATIA: Hányni fogok. Jézusom, Carl! Ilyet még életemben nem láttam!

MUFFIN: JOBB, HA HOZZÁSZOKSZ.

2

A 83-as számú megálló peronja pontosan úgy festett, mint bármelyik metróállomásé az összeomlás előtt: egy keskeny betonsáv, ami érzésre a végtelenségig nyúlik. Az egyik végén lépcsőfeljáró vezetett egy másik területre. A jellegtelen, fehér csempés falak korai ipari hangulatot árasztottak. Egyetlen pad ácsorgott magányosan, a peron szélén pedig megfakult sárga sáv futott, figyelmeztetve az utazókat a vágány közelségére.

Mire a szerelvény megállt, és kinyíltak az ajtók, mi már több kocsival arrébb jártunk a démonbabák és sünogrék hordájától. Kicsit még aggódtam, hogy utánunk özönlenek az állomásra, ám Mordecai korábbi megfigyelése itt is helyesnek bizonyult.

– Mit gondoltok, minél tovább halad a vonat, annál több szörny tölti meg? – kérdezte Katia. – Valahol biztosan le kell szállniuk.

– Jó kérdés. – Néztem, ahogy a vonat továbbáll. A drekek visszabámultak ránk az ablakon túlról. Kedvesen felmutattam nekik a középső ujjamat. – Húzzatok a picsába, parabébik!

Amint a vonat eltűnt szem elől, közelebb léptem, hogy meglessem a síneket. Szokványos földalatti vasútnak tűnt: a körülbelül másfél méter mély vájatban normál sínpár futott, azok túloldalán pedig egy harmadik, ami az elektromosságot biztosította a szerelvénynek. Ezeket rendszerint beburkolják, hogy ha valaki véletlenül beesne oda, ne vágja agyon az áram, itt viszont ez a burkolat hiányzott. Nem tudtam, mennyi kakaót nyomtak bele, sőt a körülményeket tekintve még azt is el tudtam képzelni, hogy valami idióta manarendszer lehetett az egész. Bármi előfordulhatott ezen a helyen. Viszont azon a megemelt sínszálon kiszúrtam egy kerámiaszigeteléshez hasonló cuccot, ami pedig a jó öreg egyenáram meglétéről árulkodott. Végeredményében tök mindegy, a lényeg úgyis az, hogy tartsuk magunkat távol azoktól a rohadt sínektől.

– Mongó! – förmedtem a dínóra, aki már épp arra készült, hogy leugorjon egy kis felfedezőútra. – Ne! Vagy az áram ráz meg, vagy kilapít egy vonat. Valószínű, hogy mindkettő.

A jószág morogva tudomásul vette, és elfordult a sínektől.

Megakadt a szemem a peron közepén álló, téglalap alakú táblán. Közelebb mentem, hogy elolvassam, mit írtak rá. Simán csak annyit, hogy Piros Vonal. Vonatáthaladás megközelítőleg 10-15 percenként, mellette pedig egy hosszú, piros, cikcakkos csík húzódott. Az alsó egyharmadához biggyesztettek egy pöttyöt, mely azt jelölte: Ön itt áll. 83-as állomás.

Kicsit jobban megvizsgáltam a táblát, mire megéreztem a haptikus rezgést az agyamban, jelezve, hogy aktiválódott a Szökési Terv képességem. A térkép életre kelt: további szavak bukkantak fel, újabb és újabb pöttyök terítették be a csíkot, a 11-es állomástól kezdve egészen a 435-ös állomásig. Úgy tűnt, a vonatok csak egy irányban haladnak, a vonalon felfelé, amit eléggé furcsának találtam. Ha ment is visszafelé vonat, ennek jelét nem láttam. Az átszállóhelyek kaptak egy extra karikát. Rendszertelenül szóródtak szét a térképen, cserébe volt belőlük egy csomó. Ezeken túl minden ötödik állomás pöttye köré egy piros négyzet is került, de további magyarázat nem fűződött hozzá.

A térkép bal csücskében egy szövegdoboz csücsült: Védett szobákat minden tranzitállomáson találni. Lépcsők a színes vonalak 12-es, 24-es, 36-os, 48-as és 72-es állomásain jelennek meg. Ennél jobban nem részletezte, a többi vonal nevét sem árulta el, bár a hangosbemondótól tudtam, hogy a környéken találhattuk a sárga vonal és a Rémálom Expressz megállóit is.

A 80-as állomás után jelentünk meg a vonaton, és a 83-ason szálltunk le. Egyelőre úgy tűnt, nincs megoldás arra, hogy lejjebb lévő, lépcsővel ellátott megállóhoz utazzunk – legalábbis közvetlen útvonal nem vezetett oda. Azonban azt is tudtam, hogy ezen az emeleten kilencezer-háromszázhetvenöt lépcsőlejárót rejtettek el. Ha minden egyes vonal csupán öt lépcsőlejáróval gazdálkodott, akkor mégis mennyi volt ezekből a nyamvadt vonalakból? A számolás még mindig nem tartozott a legnagyobb erősségeim közé, de ez még becsülve is óriási katyvasznak látszott.

Egy visszaszámláló jelezte, hogy kilenc perc múlva érkezik a következő vonat.

– Menjünk fel, és keressünk egy védett szobát – indítványoztam.

A rövid lépcső után egy szűkös, kör alakú terembe jutottunk, ahonnan két másik lépcső vezetett le: az egyik a sárga vonalhoz, a másik a Rémálom Expresszhez. Három kereskedést találtunk itt: a védett szobát, a „Buzogány és zúzófegyverek céhét”, illetve egy aprócska vegyesboltot Csámpás Richard Csecsebecséi néven. A tulajdonoshoz, Csámpás Richardhoz hasonló lénnyel még nem találkoztam. Vakondember volt, egy alacsony, tömzsi férfi, aki úgy nézett ki, mint egy, hát, emberszerű vakond, és még szemüveget is húzott. Üzlete nyitott ajtajában ülve olvasgatott. Érkeztünkre felpillantott a könyvéből.

Csámpás Richard – Vakondember. 36-os szintű.

Nem-harcoló NJK.

A Vakondemberek simán férfiként és nőként hivatkoznak magukra, és őszintén, ez baromi fárasztó. Ezek a szerencsétlenek mást sem csinálnak, csak éjt nappallá téve olvasnak. Nyomi könyvmoly az összes.

– Üdv a 83-as állomáson! – köszöntött minket Csámpás Richard, becsukva a könyvét. – Van ellátmányom a megfáradt utazók számára.

– Meg is vagyunk fáradva. Majd visszajövünk, ha kipihentük magunkat – mondtam, és már indultam is a jelöletlen kocsma felé.

– Csak nyugodtan – felelte a vakondember, és hátradőlt a székében.

– Figyelj, nem láttál esetleg más kalandorokat is? – érdeklődött Katia.

– Ti vagytok az elsők – érkezett a válasz.

Kinyitottuk a kocsma ajtaját, és abban a pillanatban rájöttünk, hogy a stílus visszaállt az első két emeleten látottakéhoz. Ez alkalommal egy piros-fehér csíkos témájú, Nirula’s nevű gyorsétterembe léptünk. A pult mögött egy szokásosmód bozontos, ám női bopca oltalmazó állt, aki a Wendita névre hallgatott.

Mordecai egy másodperccel később teleportálódott ide a szobájából.

– Azt a kurva! – röhögtem fel. Amikor legutóbb láttam Mordecait, egy hihetetlenül jóképű inkubusz volt. Most viszont sárszínű, szemölcsös, nyálkás varangyszerű teremtménnyé változott, lógó tokalebernyeggel és széles pofája alatt egy hanghólyaggal, amit valószínűleg bármikor megtölthetett levegővel. Megvizsgáltam az új tulajdonságait.

Mordecai – Grulke Gyalogos. 50-es szintű.

Muffin Hercegnő Kalandor Menedzsere.

Nem-harcoló NJK.

A Grulke egy varangyharcosokból álló, fegyvermániás és ritka faj. Nagy távolságra képesek elugrani, és a nyelvükkel pusztító csapást mérnek ellenfeleikre – állítólag egy sereg Grulke bármivel szemben megállta a helyét a csatában. Sajnos a politikai intrikák és a belső harcok mára zsoldosok és útonállók bandájává süllyesztette ezt a valaha büszke népet. Az alagúttrollok kíméletlenül vadásszák a Grulkékat, hogy aztán foglyul ejtsék és megnyalják őket. No nem azért, mert esetleg ennek valami hallucinogén hatása volna – az alagúttrolloknak egyszerűen csak kurva beteg az ízlése.

– Á, béka lettél, mi? – kérdeztem tőle, mire felmordult.

– Ne merészelj lebékázni egy igazi grulkét, ha összefutsz eggyel. Sértődékeny seggfejek. Varangy lettem.

– Hát jó. El kell mesélnem, mi történt a legutóbbi küldiben!

– Ne fáradj, már mindent tudok róla. Menedzserként nem kapom a napi frissítéseket és a hírleveleket, cserébe viszont értesülök az ügyfeleimet kedvezőtlenül érintő bírósági döntésekről. Alaposan kiszúrtak veletek, srácok, de legalább életben vagytok.

Odaléptem a pulthoz, és megnéztem a három ismerős kijelzőt.

– Basszus! – nyögtem a játékosszámlálóra pillantva. 389 441-et mutatott. Több százezren vesztek oda azóta, hogy utoljára rálestem. – Mi történt? – kérdeztem iszonyodva.

– Én is csak annyit tudok, amit az összefoglalóban láttam. Az utolsó napokban több, a tiétekhez hasonló csoportküldetés zajlott le szerte Túlvégvárosban. A harmadik emelet viszonylag könnyű szokott lenni, a szervezők igyekeznek a negyedikre olyan hat-hétszázezer körülire belőni a létszámot. A frakciók nem lesznek boldogok, ha a hatodik emeletre túlságosan megcsappan a kalandorok száma. Ez az emelet ráadásul húsz napig szokott tartani, nektek meg tíz jutott. Számíthattok arra, hogy az MI visszább fogja magát, és jobb felszerelést meg magasabb jutalmat oszt, pláne a vétó után. Már az is szerencsés csoda, hogy te huszonhetes, Muffin pedig huszonhatos szintű. Ez sokkal jobb, mint ami a szokványos időzítéssel is elvárható. Tartanunk kell a tempót, de nem bízhatunk a próba szerencse alapú szintlépésekben.

– Egyébként sem áll szándékomban bármire próba szerencse alapon tekinteni – jelentettem ki, bár alig hallottam meg, amit mondott. Elkapott a hányinger. Jézusom, gondoltam. Nem veszthetem el a fejem. Vettem egy mély levegőt.

A középső képernyőn, a top tízes lista helyén csak annyi állt: A Rangsor a következő összefoglaló epizód végén válik elérhetővé.

Aztán az utolsó képernyőhöz fordultam.

Üdvözlünk a Védett Szobában! A 4. emeleten tartózkodsz.

Bérelhető szobák száma: 10.

Bérelhető szobák ára: 180 arany.

Személyes zóna vásárlása lehetséges. Érdeklődj a Tulajdonosnál a részletekért.

Ezen a helyen étel kapható.

– Mennyi aranya van hármótoknak összesen? – kérdezte Mordecai.

– Olyan négy rongy – feleltem. – De még nem nyitottuk ki a ládáinkat, és abból összegyűjtöttünk egypárat.

– Jól van. Álljatok neki nyitogatni, aztán lássuk az anyagiakat – közölte a varangy. – Muffin, tedd a dolgod. Ahogy megbeszéltük.

A cicus megköszörülte a torkát, és felugrott a pultra. Tudtam, hogy alig várta már az alkalmat.

– Milyen pompás ez a létesítmény! – hízelgett a Wendita nevű bopcának.

– Ó, köszönöm, felség! – húzta ki magát a gnóm. – Annyira izgatott vagyok, hogy királyi személy látogatott el hozzánk! El sem tudod képzelni, micsoda megtiszteltetés!

– Az már bizonyos – bólogatott Muffin dölyfösen. – Nos, úgy láttam, ezen a helyen vásárolhatok személyes zónákat.

Wendita szeme elkerekedett.

– Igen, így igaz. Ötvenezer aranyért a tiéd.

Mordecaijal összerezzentünk. Már figyelmeztetett, hogy az árak talán felmentek, és állítása szerint olyan negyven rugónál kezdődhettek.

Muffin ásított, és úgy fixírozta a mancsát, mintha ez az összeg csupán csekélység volna.

– Mindig is alantasnak találtam holmi érméken való civódást – sóhajtott teátrálisan. – Egy királyi személynek tán csak jár némi engedmény, nem igaz?

– Nem, hölgyem – rázta a fejét a bopca hevesen. – Mármint felség. A személyes zóna nem alku tárgya.

– Jaj, drágám – hajolt közelebb a macska. – Hadd áruljak el egy titkot. Minden lehet alku tárgya.

Wendita nagyot nyelt.

Mordecai szerint a személyes zóna „kötött áras termék”, a területi képviselők mondják meg a bopcáknak, mennyiért adhatják el. Ám az igazság az, hogy huszonöt százalékos mozgástér azért volt az áron, bár a rendszer nem hagyta, hogy ennél kevesebbet kérjenek érte. A tulajdonosokat részesedés helyett juttatásokkal ösztönözték az ilyen mágikus terek eladására, mint például hamarabb választhattak maguknak helyet a következő emeleten, vagy nagyobb keretet kaptak a kajára, ilyesmik. Tehát a bopcák szempontjából tök mindegy volt, milyen áron cserél gazdát a zóna.

Ám sajnos a gnómok jellemhibája a fukarkodás, és személyiségükkel összeegyeztethetetlennek élték meg az akciózást, még akkor is, ha nekik semmi előnyük nem származott a magasabb összegből. Sosem értettem az ilyet. Mordecai viszont szentül hitt abban, hogy Muffin képes lesz tárgyalni velük, és ha ez sikerül, akkor biztosan szintet lép a Meggyőzés képessége – aki bedumálja magát egy bopcánál, az extra képességtapasztalatot nyer. Még ha nincs is elég pénzünk személyes zónát vásárolni, ezt a képességet akkor is bőven megérte a lehető legtovább fejleszteni.

– Lehet, hogy oda tudom adni negyvenötezerért is.

Muffin cöcögött.

– Azt hiszem, ma még sincs szükségünk személyes zónára. – Felpattant, és hátat fordított Wenditának, hogy az egyenesen a cicapopójával nézzen farkasszemet.

– Negyvennégyezer? – próbálkozott a gnóm.

– Kérdezed vagy mondod? – pillantott hátra Muffin a válla felett.

Sóhajtottam, és rájuk hagytam az alkudozást. Huszonnégy statpontot kellett elosztanom, de Mordecai már a fejembe verte, hogy előbb mindig a ládáimat nyissam ki, és a kapott felszerelések alapján döntsek a pontelosztásról. Már így is sorban állt egy rakás ládám, de inkább nekiláttam átnyálazni az olvasatlan értesítéseimet. Tíz teljesítmény várakozott: a legtöbb robbanószerekhez kötődött, azonban láttam köztük pár meglepőt is.

Új teljesítmény! Szeretnek engem! Tényleg szeretnek!

Az első öt kalandor között vagy, aki elérte az 500 billió követőt! Az emberek tényleg odáig vannak egy jóféle vonatkatasztrófáért. Kacsint, kacsint.

Jutalom: Platina Rajongóládát kaptál!

Megjegyzés: Elindult a szavazás a láda tartalmára. A láda kinyitására 30 óra múlva lesz lehetőség.

Új teljesítmény! Ki korán kel, bajokat lel.

Több mint hat órával az emelet összeomlása előtt mentél le a lépcsőn.

Jutalom: Ez olyan, mint idő előtt lelépni a buliból. Pöcsfejnek néznek miatta. Nem érdemelsz jutalmat.

<Hiba> A Szindikátus bírósági határozata visszavonta a jutalmat és a teljesítményt.

Új teljesítmény! Felszarvazott Aquaman!

Kibaszott veled egy hal. Annyira bámulatosan nagy port kavaró tettet hajtottál végre, hogy be kellett vonni a bíróságot és az ügyvédeket. Ennek eredményeképp az *én* döntésemet érvénytelenítették.

Jutalom: Platina „Nem Az Én Hibám, Hogy Ti, Halfejű Balfaszok Képtelenek Vagytok Normálisan Leprogramozni Egy Küldetést” Ládát kaptál!

– Ööö, Mordecai…

Elküldtem neki cseten a legutolsó teljesítményt. Nemrég rájöttem, hogy mentálisan ki tudok másolni szövegeket az értesítésekből, aztán beilleszteni őket a csetbe. Használhattam egy jegyzettömböt is, ahová ugyanúgy bemásolhattam őket, illetve írhattam bele én magam is. A jegyzeteim sebesen gyarapodtak mindenféle hasznos információval.

Mordecai hangosan felnevetett, hanghólyagja vidáman fújódott fel és eresztett le. Zavarba ejtő látványt nyújtott.

MORDECAI: Az MI-nek egészen platina fokozatig szabad joga van ahhoz, hogy bizonyos, fölösleges teljesítményeket és jutalmakat vágjon hozzád. Ettől még ne hidd, hogy kesztyűs kézzel bánik veled. Nem szokatlan az ilyen. A játékot szervező MI szinte mindig növeszt magának személyiséget és némi gúnyt, leginkább a játék végére. A virtuális elmében rendre megreped valami, amikor a döntéseit felülírja a bíróság, aztán általában ilyen módon szokta kiverni a palávert. Az viszont tény, hogy a vétóra a játék későbbi szakaszában szokott sor kerülni. Nem tudom, ennek milyen hatása lesz. Csak nyisd ki a ládát, fogadd el a jutalmat, és egy szót se ejts róla hangosan. Biztos vagyok benne, hogy a Borant számított erre a vétó során, így nem rónák fel neked. Most rálestem, és Muffin is kapott egy ugyanilyet, úgyhogy gyanítom, mindenki más is így járt, akit megkárosított a határozat.

A mennyei küldetésládánktól megfosztottak minket, azonban Muffin és én szereztünk két ezüst küldetésládát: az egyiket a prostituáltküldiért, a másikat a Fasztorlasz teljesítményért. Emellett én még kaptam egy platinum zsarnokládát, illetve egy bronz orgyilkosládát az elöljárói mivoltom miatt. Továbbá egy bronz bossládával is gazdagabb lettem Penna megöléséért, valamint egy valag más zsákmányt is hozzám vágott a rendszer, leginkább bronz és ezüst felfedezőládákat.

A listán végigtekintve már nem éreztem úgy, hogy annyira kibabráltak volna velem. Majdhogynem mindegyik díjat a miatt a küldetés miatt nyertem el.

– Nekidurálom magam – közöltem. A mellettünk lévő asztalnál Katia már rég beleásta magát a saját szerzeményeibe.

A felfedezőládákban semmi újra vagy izgalmasra nem bukkantam. Bájital, bájital, kötszer – egyszer sem használtam –, ilyen-olyan ruhák, bűvöletlen fegyverek, amiket eladhatunk. Plusz pár száz arany.

A bronz orgyilkosláda egy pár Néma Mamuszt tartalmazott, amit nem vehettem fel, illetve egy rakás méregellenszert, amire egészen addig nem volt szükségem, amíg a huhogányköpenyemet viseltem.

A bossládában egy fóliánsra leltem, amivel megtanulhattam a Döngető varázslatot. Eltettem későbbre.

A két ezüst küldetésládámban egyenként ezer arany várakozott, meg egy csomó tekercs. Az egyikben három Tévelyköd tekercset találtam, amit sokkal szívesebben használtam a füstbombáknál. A tekercsek sokszor kihúztak már a csávából, de egy ideje már kifogytunk belőlük. A másikban három Gyógyítás tekercs lapult, ami jól jött, ha úgy akartuk gyógyítani a másikat, hogy nem italokat döntünk le a torkán.

Bezsákoltam még néhány dinamitrudat is, mielőtt elérkeztem volna az igazán ütős cuccokhoz.

Az első, a platina zsarnokláda tízezer arannyal és egy nyaklánccal jutalmazott meg. Utóbbi egyszerű, ezüstszínű ékszer volt, rajta egy negyeddolláros méretű medállal, amelybe piciny, sárga ékkövet foglaltak. Gyorsan megvizsgáltam, mielőtt rátértem volna a következő ládára.

A Felső Középosztály Elbűvölt Nyaklánca.

A hatalmi láncok második legkisebb tagja, de még így is nagy megtiszteltetésnek számít cipelni a terhét. A medálba foglalt ékkövek szimbolizálják a viselője által birtokolt és irányított településeket. Ha ennek az illetőnek sikerül megtartania a település ékkövét az emelet összeomlásakor, akkor tíznaponként az adott település méretétől és lakosságától függő mértékű, állandósult adóilletményben részesül. Emellé minden ékkő a településtől függően további bónuszokat nyújt.

A nyaklánc fejlesztéséhez el kell foglalni egy Nagy Méretű Települést. A fejlesztett nyakláncok a meglévő ékköveket is továbbfejlesztik.

1 Befoglalt Ékkő:

Silány Zafír. Közepes Méretű Égiszárnyas-Település (3. emelet).

+5 Ügyességre.

+Karomcsapás (5-ös szintű).

Szerzett adó: 432 arany 10 naponta.

Uralkodásod legyen jószívű és igazságos.

– Hűha! – füttyentettem, majd félretettem a szerzeményemet. – Menőség! – Azt hiszem, ez megmagyarázta, miért nem tekintettek rám a lakosok a város vezetőjeként. Ahhoz előbb fel kellett volna húznom a nyakláncot.

Az MI különleges ládája következett: mindössze hét papírdarabot tartalmazott. Jobban megnéztem őket, aztán felröhögtem.

Ingyenkupon 3-as szintűre fejlesztett Személyes Zónára.

Ingyenkupon 1-es fokozatú Környezetbővítésre 2x.

Ingyenkupon 1-es fokozatú Barkácsasztalra 2x.

Kupon asztalfejlesztésre 2x.

A pultnál Muffinnak már sikerült harmincnyolcezerre ledumálnia a személyes zónát. Wenditával továbbra is pörgött a szóváltásuk. Láttam, hogy Katia is ugyanilyen kuponokat kapott. Az egyiket a kezében tartotta, viszont a szeme elopálosodott, magyarán épp cseten beszélt valakivel, valószínűleg Heklával. Biccentettem Mordecainak, és odatoltam neki a kuponokat.

– Azt a mindenségit – motyogta. Le kellett ülnie. Lenyűgözötten krákogott, egyúttal megnyugvásfélét vettem észre az arcán.

– Szóval jót kaptunk?

MORDECAI: Ez nagyobb középső ujj a sorozatfejesek felé, mint amit az MI-ből valaha is kinéztem. Őszintén, ez van olyan jó, mint bármilyen mennyei fejlesztés. A hármas szintű zóna drága mulatság, azzal minden kalandor saját szobát szerez a saját bővítéseivel. És ha új ember lép a csapatba, akinek már van zónája, egyesíthetik a területeket, és kombinálhatják a bővítéseket és fejlesztéseket. Ezzel én is áthozhatom a saját szobámat. Viszlát, váratlan teleportok! Hála az isteneknek!

CARL: És akkor miben kibaszás ez a fejesek felé?

MORDECAI: Ezek a bővítések szörnyen drágák, tehát amellett, hogy a megszerzésükből származó bevételnek búcsút inthetnek – minimális részesedést kapnak minden vásárlásból a kazamatában –, a hagyomány szerint a szponzorok veszik rá a kalandorokat arra, hogy vegyenek személyes zónát, hogy aztán az első tőlük kapott zsákmányládából egy bővítés essen. Azzal, hogy az MI beelőzte a szponzorokat, egyrészt nektek is jókora előnyt adott, másrészt egy csomó pénzt megspórolt a szponzoroknak is. És tényleg csomó pénzről beszélek, tehát sokkal jobb cuccokkal láthatnak el benneteket.

CARL: Katia ugyanilyen kuponokat kapott. Attól tartok, Heklának tartogatja.

Mordecai a nő felé fordult, és elgondolkodón vizslatta.

MORDECAI: A környezetbővítés nem jelent problémát. Azt beállíthatja most, és ha úgy dönt, hogy elhagy titeket, a bővítések mennek vele. De nekem égető szükségem van azokra az asztalfejlesztésekre. Felbecsülhetetlen értékűek. Beszélnem kell vele.

– De Muffin Hercegnő, ennél lejjebb már tényleg nem tudok menni! – könyörgött Wendita. – Harminchétezer-ötszáz aranynál alacsonyabb összeget nem enged a rendszer. Ha ennél is kevesebbet kérnék, a saját pénzemből kellene kipótolnom a vételárat!

– És mennyit kuporgattál össze eddig? – firtatta Muffin. A tekintete egészen elvadult. – Cserébe megengedem, hogy bármikor meglátogass minket.

– Micsoda, tényleg? – kérdezett vissza a gnóm.

CARL: Muffin. Ne perkáltass már vele a saját zsebéből. Genyónak fognak tartani. Fogadd el a mostanit, és megkapod a tapasztalatpontot.

MUFFIN: DE LEJJEBB TUDOM VINNI, CARL! MEG TUDOM CSINÁLNI. ÉRZEM A VÍVÓDÁSÁT. ISTENI!

CARL: De nem szükséges. Nyisd ki a ládáid, aztán majd meglátod.

Muffin drámaian felsóhajtott.

– Á, nem hiszem, hogy harminchétezer-ötszáznál lejjebb kéne mennünk.

– Komolyan? – pislogott Wendita. – Akkor megegyeztünk?

– Még gondolkodom rajta. – A macska, mit sem zavartatva magát a bopca hitetlenkedő tekintetének súlyától, leugrott a pultról, és átsasszézott az asztalhoz, majd nekilátott végigpörgetni a teljesítményeit. Én is visszatértem a zsákmányomhoz.

Felvettem a nyakláncot, amivel megkaptam az extra ötpontos erősítést az ügyességemre. Begyűrtem a pólóm alá. A Parti Őrségnél nem hordtunk dögcédulát, így nem szoktam hozzá ahhoz, hogy bármi is lógjon a nyakamban. Súlyosan nyomódott a mellkasomnak, nehezebbnek éreztem a kelleténél. Megnéztem a Karomcsapást, amiről kiderült, hogy nem varázslat, hanem képesség.

Karomcsapás.

A madarak lába ocsmány. Egyenesen visszataszító, komolyan. Ám még így is találok valami érzékit abban, ahogy a sólyom az áldozata felé suhan, kitárt karmokkal, melyekkel belé hasít. Hirtelen, váratlan, és kirobbanóan erőszakos cselekedet.

Mennyi erőszak! Ó, az édes erőszak!

Mezítelen talpad oldalát villámsebes vágófegyverré alakítja, a szokványos rúgó támadásoddal okozott sebzés mértékét (képesség szintjével) felszorozva, (képesség szintje) másodpercig. A képességgel kivitelezett minden egyes rúgás 2% eséllyel megidézi a Kizsigerelés nevű, azonnali halált okozó varázslatot. Ezen közelharci képesség visszatöltési ideje 5 perc. A képesség magasabb szintjei növelik a sebzést, az időtartamot és a Kizsigerelés megidézési esélyét. 15-ös szinten a Karomcsapás folyamatosan aktívvá válik.

Ez nagyszerű fejlesztés volt. Mindennek örültem, ami a sebzésemet növelte, pláne, ha semmibe sem került a használata. Alig vártam, hogy kipróbálhassam.

Felvettem a fóliánst.

Döngető.

Költség: 5 mana.

Célpont: Ideiglenesen elbűvöl egy viselt tárgyat.

Időtartam: 5 perc, +1 perc a varázslat minden szintjével. 5 perc újratöltés.

Tűz- és elektromos sebzést ad bármely viselt felszerelésedre. Húsra nem használható. Vagyis, igazából nyugodtan használhatod a saját húsodra, de őszintén nem ajánlom. Égés és Sokk hatást bocsáthat a célpontokra.

Emellett süthetsz vele hot dogot, meg amit csak akarsz.

Odahívtam Mordecait, aki épp Muffinnak segédkezett a cuccaival. Megmutattam neki a könyvet.

– Ez működne a kesztyűmön is?

– Igen, abszolút – bólintott. – A xisterával nem próbálkoznék, leginkább amiatt, ahogy megtöltöd. Lehet, hogy a lábadra is beválna, amíg a sérthetetlenség erősítésed aktív, de azt is kerülném a helyedben. Remek varázslat, és a manakeretedbe is belefér.

Biccentettem, és elolvastam a fóliánst, hozzáadva a varázslatot a listámhoz. Hamarosan raknom kell pár pontot az intelligenciámra is. Ezzel, a Gyógyítással és a Lidércpáncéllal együtt most már azért akadt néhány manaköltséges varázslatom.

– Ótejóég, ótejóég, imádom! Annyira imádom! – visított Muffin. – Ez, és még a rajongóláda is? Jaj, de várom!

Megszerezte ugyanazokat a kuponokat, mint én, tehát nagy eséllyel mindenki más is, aki megnyerte a küldetést. Ő is gazdagabb lett egy rajongóládával. Ám ezen felül ő egyáltalán nem kapott annyi ládát, mint én, többek között sem a zsarnok-, sem az orgyilkosládát. Bossládát és küldetésládákat igen. Innen úgy láttam, ő is hozzájutott egy rahedli gyenge tekercshez és hasznavehetetlen tárgyhoz, amiket majd eladhatunk. Ám ezek között valamelyikben – nem tudtam, melyikben – szert tett egy új tiarára is.

Már meg is jelent a buksiján. Hasonlított az előzőre, csak a mostanin fehér helyett lilák voltak az ékkövek. Gyorsan megnéztem a leírását; nem ért fel az előzőhöz, de korrekt bónuszokat adott.

Mana Genita Elbűvölt Tiarája.

Királyhoz illő kristálytiara. A világ minden elveszett gyermekének tiszteletére készítették. Mert hát mi más apaszthatná el egy gyászoló anya könnyeit, mint az, ha látja, hogy valaki más puccba vágja magát?

+3 Intelligenciára.

Fokozott készség a mobok érzékelésére a térképen.

Megszünteti Mana Genita követőinek automatikus ellenségességét.

– Ki az a Mana Genita? – kérdeztem.

– Egy istennő – felelte Mordecai. – Annak is eléggé kétes hírű. Nem rémlik, hogy találkoztam volna vele. A varázslataival gurít nagyot, azt hiszem. Nem emlékszem. Több ezer is van az istenekből, de csak páran visszatérő vendégei a kazamatának. A legtöbben sosem hagyják el a tizenkettedik emeletet.

Beugrott, mit mondott Odette Mordecairól és az istenekről. Sajnos nagy tapasztalata van a témában.

– Tényleg, az istenekről illene kifaggatnom téged.

– Az várhat – legyintett a grulke. – Hosszú téma. Előbb rakjuk össze a zónánkat. Aztán alvás. Úgyhogy még most oszd el a pontjaidat.

– Apropó! – kiáltott fel Muffin, majd lehuppant az asztalról, és az étterem sarkába rohant. Ott, az árnyak között lapult egy postaláda. Ki is ment a fejemből, hogy neki jár egy varázskönyv. Felszökkent a postaláda tetejére, és kinyitotta. Egy pillanattal később zsörtölődni kezdett.

– Mikor kapok már végre jó varázslatot? – pampogott. – A Varázslövedék lángjai már nem adják azt, amit régen. Valami ütősebb kell! Mint a Tűzgolyó. – A gondolattól, hogy Muffin tűzgolyókat lődöz összevissza, meghűlt az ereimben a vér. – Mit gondolsz, Mordecai? – fintorgott a macska. – Elolvassam? Vagy inkább adjunk túl rajta?

– Olvasd el – javasolta.

Muffin felragyogott.

– Mi volt az? – érdeklődtem. Rendszerint úgy használta fel a fóliánsokat, hogy nem nézte meg a leírásukat. Egészen lenyűgözött, amiért most kikérte a menedzserünk véleményét. Aztán jobban belegondolva rájöttem, hogy a felhasználás helyett valószínűleg az eladás ideájára kezdett ráfüggeni.

– A Lyuk nevű varázslat – válaszolta Mordecai. – Pontosan azt teszi, aminek hangzik: egy ideiglenes lyukat idéz a választott felületre. Ahhoz, hogy komoly segítség legyen, fel kell fejlesztenie, mert egyes szinten még a legtöbb ajtót sem tudja áttörni, de egyébként hasznos varázslat. Különösképp, ha kreatívan használod.

Ez tényleg nagyszerűen hangzott, már most eszembe jutott vagy fél tucat ötlet. Holnap kimegyünk és kísérletezünk. Katiához fordultam.

– Veled mi a helyzet? Kaptál bármi jót?

Biccentett, és felemelte a bal karját. Nem láttam mást, csak a kék susogósa ujját. A viselt felszerelései nem látszottak rajta, beolvadtak a tömegébe.

– Egy karperec, amit pajzzsá tudok alakítani – adta meg a választ. – Ezt nézd!

Megrázta a csuklóját, mire a karja átváltozott egy ökölpajzs méretű, kék poliészter masszává.

– Ez szörnyen bizarr – állapítottam meg.

– Aha! A pajzs egyébként fémből van, gondolom, de amikor aktiválom, felveszi a mellette lévő dolgok kinézetét. – Megkocogtatta, és valóban fémesen csendült. – Ha eleget gyakorlok, talán elérem, hogy úgy nézzen ki, ahogy én szeretném. Mordecai szerint a formáját is fogom tudni változtatni.

Az emlegetett varangy odahajolt, és szemügyre vette a kerek dudort.

– Ezen a pajzson van egy Ripitya bűvölés. Használd a Roham képességeddel együtt.

A pajzs eltűnt, Katia karja újra rendes formát öltött.

– Tudsz olyan lenni, mint az a folyékony fémcsávó a Terminátorból! – lelkendezett Muffin. – Az tök menő lenne!

– Nem láttam azt a filmet – ismerte be Katia. – Nem szeretem az erőszakot.

– Hát, akkor rossz szakmát választottál, szívem.

– Várjunk csak – szóltam közbe. – Asszem, eddig nem igazán értettem, pontosan mit is tudsz csinálni ezzel a fajjal. Tehát ha felveszel egy fémsisakot, és átalakítod magad egy bikinit viselő egyszerű nővé, akkor a tested bármelyik részét fémmé tudod változtatni?

– Ez így van – felelt helyette Mordecai. – Ha a teste kilencven százaléka hús és tíz százaléka fém, akkor gond nélkül mutathatja magát egy átlagos, páncél nélküli humánnak, ám amit te bikininek, vagy a lábának, vagy a kezének látsz, valójában simán lehet a sisakból származó fém, egészen addig, míg az arány tíz százalék marad, és az anyag folytonos. Nem törheted szét a tárgyat. Akad némi probléma a rugalmassággal bizonyos elbűvölt anyagok esetén, illetve nem határtalanok a lehetőségek, például nem növeszthet magának négy kart, hogy aztán negyven gyűrűt húzzon fel, de nagyjából érted már, mi a helyzet.

– Na basszus! Egy rakás páncélt kell összeszednünk neked.

– Ez a terv – mondta a menedzser. – És egy kicsit felhúzzuk az erejét is.

Elosztottam a huszonnégy statpontomat. Tízet raktam erőre, kilencet állóképességre és ötöt intelligenciára. Tudtam, hogy legközelebb az ügyességet sem úszom meg, de ez az emelet várhatóan inkább a közelharcot részesítette előnyben, és a nyakláncból amúgy is kaptam rá erősítést, úgyhogy inkább a többi statomat pumpáltam feljebb. Miután végeztem, így álltam:

Erő: 41 + 3 (ha a kesztyű aktív).

Intelligencia: 15.

Állóképesség: 34.

Ügyesség: 23.

Karizma: 25.

– A negyven fölötti erő remekül jön a negyediken – állapította meg Mordecai, amikor megmutattam neki a statjaim. – Nem különösebben kirívó, de már visszatornáztad azt a hátrányt, amit az őselőd faj választásával intéztél magadnak. Ettől még ugyanúgy sok a tennivalónk. A lehető leghamarabb kell százasra növelnünk az alaperődet. Muffint pár szintlépés választja el a százas karizmától, és az rengeteg mindent fog befolyásolni. Jelenleg kilencvennégyesen áll.

– Ó, alig várom – dünnyögtem.

– Addig is – fordult a menedzserünk a macskához – még egy dolgot el kell intéznünk, mielőtt aludni térnétek. Vegyétek elő a kuponjaitokat. Katia, te is. Az összes kupont.

– Jaj, srácok, nagyon sajnálom – szólt Katia. – Beszéltem Heklával, és hellyel-közzel megígértem neki, hogy…

– Igen, igen, tudjuk – legyintett a varangy. – Ne aggódj. Most is beválthatod a kuponokat, nem fogod elveszíteni. A személyes zóna és a környezetbővítések veled tartanak, úgyhogy nyugodtan használd fel most. Ugyanez igaz az asztalra is. Minden alkalommal, amikor lejjebb mész egy emeletet, az asztal magától szintet lép, ezért nagyon fontos most venni egyet. A két asztalfejlesztési kupont tartsd csak meg. Ha elhagyod a mostani csapatot, és csatlakozol egy másikhoz, mindent, amit most megszerzel, viszed majd magaddal.

– Oké – bólintott Katia kicsit megkésve.

Muffin visszatért Wenditához, aki szörnyen komoran ücsörgött a pultnál.

– Gondolkodtam rajta, Wendita, drágám – szólította meg a macska. – Úgy döntöttem, hogy megvesszük a zónát, de inkább ezt váltanánk be. – Leejtette a kupont a pultra.

– Ez meg mi? – A bopca szeme nagyra kerekedett, ahogy szemrevételezte a fecnit, és remegni kezdett a keze. – Hármas szintű zóna?

– Akkor is kap juttatást, ha kupont használunk? – súgtam a kérdést.

– Úgy bizony – válaszolt Mordecai. – És minden eladott fejlesztésnél is ez a helyzet. Mindenképpen boldoggá tesszük.

Én még mindig a kezemben szorongattam a hármas szintű személyes zónás kuponomat.

– És én mihez kezdjek az enyémmel?

– Valami igazán vagány dolgot. Kövess! – Odalépett, vagyis igazából ugrott a pulthoz. – Wendita! Carlnak és Katiának is van hármas szintű személyes zónára jogosító kuponja, amit szeretnének beváltani. Mennyi az összekötési díj mindhármójuk számára?

A bopca úgy pislogott Mordecaira, mintha azt közölte volna vele, hogy őt választották meg az univerzum új elnökének. Ha még nagyobbra tágul a szeme, félő volt, hogy kiesik a helyéről.

– Tízezerbe – bökte ki végül. – Ötezer minden kapcsolódásra, de csak kettőt kell végrehajtani.

– Van annyi pénzünk – biccentett a varangy, majd felém fordult. – Nem igaz?

Bólintottam én is.

Mordecai összecsapta úszóhártyás tenyerét. Ragacsos placcsanással értek egymáshoz.

– Oké, akkor a következőket fogjuk tenni. Jegyezz fel mindent! Beváltjuk ezt a három darab hármas szintűt, aztán összekötjük őket. Mi is lesz belőle?

– Ööö, úgy tűnik, egy ötös szintű személyes zóna.

Összelestem Muffinnal, míg Mordecai morgott egy sort. Aztán rám pillantott.

– Ez pedig azt jelenti, hogy amikor egyesítitek a zónáitokat, együttesen egy ötös szintű előnyeit fogjátok megkapni. Ha Katia távozik a csapatból, magával viszi a zónáját a közösből, ami így lecsökken… – Wenditához fordult.

– Négyesre.

– Egy négyes szintű zónára, ami még mindig elég jó. Rendben, ti hárman, ide az összes kuponnal. Ne keverjétek össze! A rendszernek tudnia kell, ki mit vásárol. Wendita, kapd elő a bővítésmenüt, és mutasd meg az elérhető környezeti fejlesztéseket.

A bopca szédelegve intett, mire megjelent előttünk a menü.

Üdvözlünk a Bővítési Elszámolóházban.

A következő 1-es fokozatú bővítések érhetők el. Kattints a részletekért.

Fürdőszoba-bővítések.

Ágybővítések.

Barkácsbővítések.

Konyhabővítések.

Kennel- és Istállóbővítések.

Mágikus Bővítések. (Üres)

Küldetés- és Közösségi Bővítések.

Bolthozzáférés. (Üres)

Kiképzőbővítések.

– Hát ez micsoda? – tűnődött Mordecai. Alig jutott időm végigolvasni, ő már előrenyúlt, és rányomott a Küldetés- és Közösségi Bővítésekre. – A legutóbb, amikor személyes zónával szórakoztam, ez még nem szerepelt a listában – motyogta. – Mivel a kalauzok általában a harmadik emelet után már semmivel sem foglalkoznak, nem szokás tájékoztatni minket az újdonságokról.

Felbukkant egy új menü.

Közösségi Bővítések:

*Közösségi Képernyő. Részletes, MI által szűrt listát biztosít a közösségi hírfolyamodról. Magasabb szinten tarthatod a kapcsolatot a rajongóiddal. 50 000 arany.

Küldetésbővítések:

*Küldetésképernyő. Részletes listát biztosít a környéken elérhető küldetésekről. 90 000 arany.

*Kincskereső Kisvállalat Munkaerőközvetítő Iroda. Hozzáférést biztosít kazamatabéli általános bérmunkafelhívásokhoz. 100 000 arany.

*<Egyedi> Csintalan Fiúk Munkaközvetítő Iroda. Hozzáférést biztosít különleges jutalmakat adó különleges küldetésekhez. Kizárólag meghívásos alapon. 500 000 arany.

Mordecai felmordult.

– Hmm. Azon merengek, minek hívhatták ezt régebben. A kasztod miatt látsz rá a Csintalan Fiúkra, de ilyennel még nem találkoztam. Folyton belepiszkálnak a dolgokba, aztán meg nem szólnak róla.

– A kuponjaink beválthatók ezekre a bővítésekre? Még úgy is, hogy különböző árakon futnak? – kérdeztem. Hülyeség lenne elfecserélni egy ötvenezres cuccra, amikor szó szerint tízszer annyiba kerülő bővítések is vannak még.

– Sajnos nem – válaszolt Wendita. – Ha elolvasod az apró betűs részt, láthatod, hogy legfeljebb kétszázötvenezer arany értékben válthatod be a kupont, és nem vonhatsz össze kettőt egy tételre. Tehát ha az utolsót szeretnéd, akkor még kétszázötvenezer aranyat ki kell fizetned érte.

– A fenébe.

– Ezen az emeleten egyébként is kerülni fogjuk a küldetéseket – mondta Mordecai. – Keressünk olyan bővítést, ami már most is hasznosnak bizonyulhat.

Ezzel visszalépett, majd rákattintott az Ágybővítésekre.

Hosszú-hosszú lista gördült le sokféle ággyal. Az egyszemélyes priccsnél indult, és onnantól csak jobbak sorakoztak.

Ezek között a legutolsó tétel: Ultrastabilizált, méretre és fajra igazítható, csillapító alvóberendezés. Mindössze 2 órányi alvással elérhető a teljes pihenés. 30 órányi Kipihent bónuszt ad. 250 000 arany.

A menedzserünk előrecsúsztatta Muffin egyik kuponját.

– Visszük az ultrastabilizált ágyat.

– Azt mindannyian megkapjuk? – kérdezte Katia.

– Igen. Amíg a zónák össze vannak kötve, mind osztoztok a bővítéseken.

– Tehát innentől csak két óra alvásra van szükségünk? – dobtam be a kérdést. Egyszerre nyűgözött le és ijesztett meg a gondolat.

– Pontosan. És ez még csak nem is a legjobb ágy a piacon. Amint elértek a hatodik emeletre, bejönnek a képbe a kettes szintű bővítések. Ha jól emlékszem, a legmagasabb fokozatú ágynál elég annyi, hogy megnyomsz egy gombot, és kész, ki is pihented magad. A Kipihent bónusz tíz százalékot ad minden statra, valamint tíz százalékkal több tapasztalatpontot kapsz, és ennyivel gyorsabban fejlődsz a képességeiddel.

– Azt a picsa! Eddig fel se fogtam, hogy ilyen bővítéseket szerezhetünk.

– És ennél csak jobb lesz.

– Nézzük meg a fürdőszobát is – szólalt meg Muffin izgatottan. – Vegyük meg azt a tisztítógépet, amit abban a produkciós trélerben is használtunk!

Végül egy ággyal, egy automata zuhanyzóval – ami közel sem volt annyira szuper, mint a felszínen lévő –, valamint egy kétszázötvenötezer aranyas Fejlesztett Barkácsstúdióval lettünk gazdagabbak. Utóbbira Mordecai vett rá minket. A zuhanyzó még tíz százalékot adott a statjainkra, és csökkentette a „feltűnőségünket”, tehát hatékonyabban osonhattunk. A menedzserünk meggyőzött, hogy az utolsó kuponomat tartsam meg a boltra, ami várhatóan pár nap múlva válik elérhetővé. Katia is csak az egyik kuponját lőtte el, mégpedig a Kiképzőteremre, ahol napi egy órát edzhettünk bármilyen, mágikus varázsigét nem magában foglaló képességünkre. Elvileg úgy fejlesztette az adott képességet, mintha igazi harcban vetettük volna be. Az a szoba is kétszázötvenezerbe fájt. Robbanószer-típusú képességgel nem játszhattam odabent, de Mordecai biztosított róla, hogy a második fokozatban már lesz az úgynevezett Bombászstúdió, ahol úgy durrogtathatok majd, ahogy a csövön kifér.

Még akadt néhány elérhető bővítés, amit szerettem volna beszerezni. A konyhaiak drágák voltak, de változatos erősítésekkel jártak. A kennelesek ugyanígy működtek, csak Mongó kapcsán. A mágikus bővítések Mordecai szerint csak később nyílnak meg, és ott már továbbképezhetjük a varázsigéinket, illetve vásárolhatunk is bűvölésre használható tárgyakat. A menedzser hozzátette, hogy ez is életbevágóan fontos beszerzés lesz.

– Csomóféle új barkácsasztalt látok. Várjatok egy picit, amíg átnyálazom őket. Közben lépjetek be a zónába, és aludjatok egyet.

Összesen tizenötezer aranyat kellett kicsengetnünk, ami jelentősen megcsappantotta frissen szerzett vagyonunkat. Átadtuk a kuponjainkat és a pénzt Wenditának, aki könnyáztatta arccal vette át azokat.

– Áldást hoztál rám, felség – hebegte. – Tudtam, hogy amikor rá akartál venni arra, hogy a saját zsebemből fizessek, az csupán próbatétel volt. Egy igazi hercegnő sohasem vetemedne ilyesmire.

Adminisztrátori értesítés. Egy új fül érhető el az interfészeden.

Új teljesítmény! Üdv, szomszéd!

Vettél egy otthont! Minden ember álma, hogy egy nap legyen egy saját helye, ahol zavartalanul maszturbálhat. Nincsenek többé tróger szobatársak, akik csesznek elmosogatni, vagy állandóan kifogásokkal jönnek, hogy miért nem fizetik a lakbért. Nincsen többé főbérlő, aki bármiféle előrejelzés nélkül tör rád, és rejtett kamerákat dugdos a füstérzékelőkbe. Innentől már sima menet vár rád.

Jutalom: Lakástulajdonos lettél. Ez a jutalmad. Ez, meg persze az adók, illetve hogy elviseld Kennethet, a megalomániás közös képviselőt.

Eddig bármilyen védett szobában jártunk, egy üres, lezárt bejáratot találtunk a falon, valamint egy jelzést a térképen, miszerint a zóna hozzáférhetetlen. Abban a pillanatban, hogy a teljesítmény elhalványult, a bejárat kitárult, és egy kicsi, gardrób méretű szoba bukkant fel a térképen. Mellette a Muffin Hercegnő Királyi Udvarának Összekötött Személyes Zónája felirat állt. Aztán az elnevezés villogni kezdett.

– Megváltoztathatom a nevét! – közölte Muffin boldogan, miközben az ajtóhoz közelített. – Gyere, Mongó! Nézzük meg az új házunkat!

3

BELÉPÉS MUFFIN HERCEGNŐ KIRÁLYI PALOTÁJÁBA.

Elhelyezhető bővítéseid érhetők el.

Benyitottunk az üres, ipari stílusú helyiségbe, ami a térkép jelzésével ellentétben leginkább egy reptéri hangárra emlékeztetett.

– Tyűha! – csodálkoztam, és még visszhangzott is. – Ez sokkal nagyobb, mint vártam.

Mielőtt továbbhaladnál, el kell helyezned egy bejáratot a személyes zónádba.

Egy villogó ajtónyílás jelent meg a távolabbi falnál, ami úgy csúszott arrébb, ahogyan a fejemet forgattam. Eközben egy második ajtónyílás is felbukkant, fölötte a lángoló Muffin Hercegnő felirattal. A szín feketéről rózsaszínre, majd opálos lilára változott.

– Tényleg nagyon testre szabható – állapította meg Muffin, aztán az ajtaját is átfestette feketéről lilára, hogy passzoljon a névtáblája színéhez.

Mentálisan rákattintottam az Elhelyez gombra, az ajtóm nem messze Muffinétól materializálódott is a falon. Egy pillanattal később egy harmadik került az enyém mellé, fölötte a Katia Grim szöveggel.

Aztán egy rácsos téglalap lebegett be a raktárunk egy kis szelete fölé, pont az ajtóinktól jobbra. Villant egyet, majd hirtelen egy kisebb szobává változott, és megjelent fölötte a Mosdó felirat.

– Kaptok a saját szobátokba is külön mosdót – tájékoztatott Mordecai. – Amikor összeköttök zónákat, a saját fürdőjét mindenki megtartja, és egy közös mosdó is létrejön. A fejlesztett zuhany mindegyikbe bekerül. A csapat vezetője dönt, hová kerüljenek a közös használatú terek.

Egy csupasz, jellegtelen konyha villant a létezésbe, utána egy másik tér, benne egy asztallal és egy egyszerű kanapéval. A kanapé mögötti falon három ismerős képernyő rajzolódott ki. A harmadikon az Üdv itthon! felirat fogadott. A konyhában egy súgóablak jelezte, hogy Ételbővítés még nincs beszerezve.

Muffin a bajsza alatt motyogva pakolászta a szobákat. Leesett állal bámultam, ahogy egy nagyobb falrész átlátszóvá válik, majd keresztülrepül a hangáron. Aztán letett egy helyiséget a konyhával és a nappalival szembe, az eddigi legnagyobbat, ami az egész tér negyedét elfoglalta. Az volt a Barkácsstúdió.

Ahogy a helyére került, kaptam egy villogó értesítést az interfészemre. Megnyitottam.

Fejlesztett Barkácsstúdió-bővítés érhető el. Ezt a bővítést a közös használatú térben lévő Barkácsstúdióra használhatod. Megjegyzés: Ha leválasztod a zónádat, a bővítés visszakerül a könyvtáradba. Nyisd meg a Személyes Zónák fület a további részletekért.

Rákattintottam, és alkalmaztam a bővítést. A nevén kívül más nem változott: Fejlesztett Barkácsstúdió.

Egy újabb szoba pattant be, ami a hangár harmadát foglalta el. A Kiképzőterem.

Az egy perccel ezelőtt még tágasnak tetsző hatalmas tér igen gyorsan megtelt.

Hangos kattanással bukkant fel egy újabb ajtónyílás a hátam mögött, a kijárat mellett. Ha a fizika szokásos törvényei érvényesültek, ez az új ajtó is az étterembe vezet majd. Fölötte egyszerűen csak annyi állt, hogy Menedzser.

Mordecai elégedetten brekegett.

– Hála az isteneknek! – kuruttyolta. Elcsípte kérdő tekintetem, mire elvigyorodott. – A menedzseri szobát addig nem lehet hozzáadni, amíg a bázis nincs összekötve ötös szintű közösségi térré. Nem számítottam arra, hogy ennyi figyelmet fordítotok a bővítésekre, legalábbis ilyen korán semmiképp. Én így is, úgy is beköltöztem volna, amint zónát vesztek, de a padlón kellett volna aludnom. Így viszont elhozhattam a magánszállásomat, és amikor védett szobába léptek, nem teleportálódom el, hacsak nem odakint tartózkodom.

– Amúgy mi a különbség a személyes zónák szintjei között? – érdeklődtem, miközben beljebb sétáltunk.

A padló kemény betonból készült. Muffin, Katia és Mongó elindultak felfedezni a helyet. A dínó felszökkent a konyhapultra, karmai kopogtak a fémlemezen. Nem volt se hűtőnk, se sütőnk – Muffinnak egyelőre el sem kellett volna helyeznie ezt a még használhatatlan, üres placcot.

– Az MI-nek hála nagyot ugrottatok előre, és kapásból egy minőségi személyes zónával indítottatok. Az alap egyes szint esetén valamelyikőtök vásárol egy személyes zónát. A vevő a tulajdonos, de van rá beállítás, hogy megossza a csapattagokkal. Körülbelül negyedakkora, mint ez a hely, és igazából csak egy nagy, üres tér, leszámítva a barkácsstúdiót, ami szintén sokkal kisebb. Azt hiszem, a barkácsstúdió mindig a zóna negyedét foglalja el, de ebben nem vagyok biztos. Igazából van benne fürdőszoba, kanapé, a képernyők, néhány priccs, és ennyi. Az egyes szintű barkácsoló területre öt alap barkácsasztalt tudsz berakni, amelyek között vannak nagyobbak is. Vehetsz bármilyen egyes fokozatú környezetbővítést, és el is helyezheted őket, de csak ha találsz neki elég helyet. A legjobbak, mint a kiképzőterem is, sajnos túl nagyok.

Figyeltem, ahogy Katia odasomfordál az ajtajához. Tétován kinyitotta, majd magára csukta az ajtót.

Mordecai folytatta.

– Kettes szinten a szoba nagyobb lesz, tehát több bővítés fér bele. Ezen a szinten lehet konyhai fejlesztéseket is bepakolni. A hármas még nagyobb, és az egyedi zónák is meglehetősen tágasak, azokba már a kiképzőterem is befér. – Felpillantott, a plafont fixírozta. – Talán nem ennyire magas, mint ez. Azonban a hármas szintű személyes zóna legnagyobb előnye, hogy ha akad még egy ember a csapatban, akinek van zónája, akkor közösségi térré is alakíthatod. Csak az egyik zónának kell hármas szintűnek lennie ehhez. Ha létrehozzátok ezt a közösségi teret, az egyes szobák összességében kisebbek lesznek, de osztoztok az összes bővítésen.

– Plusz a menedzsernek is lesz saját szobája – tettem hozzá.

– Az csak ötös szinten, de igen. Meg minden más segítőnek is. Nem én vagyok az egyetlen, akit alkalmazhattok. Pár nap múlva megvesszük a bolti interfészt, és akkor sokkal könnyebben tudunk majd adni-venni dolgokat. – Halkabbra fogta. – A kiképzőterem viszont sokkalta fontosabb. Szeretném, ha Katia használná fel rá a kuponját, te pedig addig tartsd meg a sajátod, amíg nem lesz tuti biztos, hogy itt marad velünk.

– Most megmondom neked, hogy az első adandó alkalommal meg fog pattanni – közöltem. – Tudom, hogy bír minket, de úgy sejtem, biztonságosabban érezte magát Hekla csapatában. Nem igazán repesett az ötletért, hogy gyakorlatilag élő pajzsként használjam. Egyébként mi történik, ha meghal?

– Lőttek a bővítéseknek. És akkor is, ha te halsz meg. Akkor maradok én meg Muffin. Megszűnik a közösségi tér, és nekem sem lesz szobám. Minden bővítés, ami nem fér el a zónában, visszakerül Muffin könyvtárába.

Elég szarul hangzott, de tudomásul vettem.

– Oké, szóval a mi zónánk most ötös szintű. Mivel tud ez többet, mint a négyes?

– Azonkívül, hogy hozzáadhatom a saját szobámat, fogalmam sincs – ismerte be. – A legtöbben hármas-négyesig jutnak. Általában az a szokás, hogy egyvalaki felfejleszti a zónáját hármasra, egy csapattag megveszi a saját egyes szintű zónáját, majd kombinálják a kettőt közösségi térré. Ezzel a közös szint hármas marad, a maradék pénzt meg elszórhatják bővítésekre. Nekünk viszont három darab hármas szintű zónánk van, ebből átlagolódott ki az ötös szint. Nem vagyok benne biztos, de azt hiszem, ha kifogyunk a helyből, később hozzáadhatunk egy második emeletet. Elég magasan van az a plafon – mutatott fel.

– Jól van, bevezetésnek ennyi megteszi – zártam a témát. – Megyek szunyálni. Holnap kitárgyaljuk a barkácsasztalokat meg a többit. Örülök, hogy itt vagy. Kemény dió lenne minderre magunktól rájönni.

– Na ja – vonta meg a vállát. – Ó, és Carl!

Visszafordultam a varangy felé. Úgy éreztem, mintha csak vonszolnám a testem – mentálisan és fizikailag is teljesen kimerültem.

– Mostantól csak két órákat fogsz ám aludni. Úgyhogy majd találkozunk az összefoglaló előtt!

—

Elméletben nagyon is jól tudtam, hogy kedvező dolog csupán két órát tölteni alvással. Több időnk maradt így edzeni meg más dolgokat csinálni. De megvetettem a gondolatát annak, hogy többé nem bújhattam be csak úgy az ágyba, hogy lehunyjam a szemem, és hat-nyolc órára elfeledkezzek minden problémámról.

Mert az alvás erről is szól, nem igaz? Az alvás volt az én mentsváram. Tök mindegy, mennyire van szétbaszva körülöttem a világ, ha a nap egy részében elmenekülhetek előle. Mostantól erről a luxusról is lemondhattam. Persze, a testünk ugyanúgy feltöltődik. De mi a helyzet az agyunkkal? Már réges-rég túljutottunk a kiégés határain. Mi lesz velünk ezután?

Muffin ragaszkodott hozzá, hogy a szobájában aludjak. A sajátomat még meg se néztem. Mivel megcsináltuk a közös teret, az egyéni szobák összementek, de még így is egy nagyobb lakás méreteivel vetekedtek – nagyjából kétszer akkorák voltak, mint az enyém az összeomlás előtt. Lehetett berakni külön barkács- és konyhateret ide is, de a cica úgy döntött, nem tesz. Talált valami menüt, ahonnan ingyenes dekorációt lehetett szerválni: szőnyeget, tapétát, egyszerűbb bútorokat. Az alagutakéhoz teljesen hasonló mosdót a sarokba pakolta, a zuhanyzót pedig egy másik helyiségbe. Megkért, hogy vegyem elő a macskafát, és helyezzem el az ultrastabilizált ágy mellé, ami egyébként egy normál franciaágyra emlékeztetett. Nem volt rajta se lepedő, se párna, csak az áttetsző matrac, ami gyanúsan hasonlított a színtelen zselatinra. A macskafa után kikunyizta azt is, hogy az ágy melletti kisasztalra rakjam Bea bekeretezett képét.

– Na, akkor irány az ágy, Carl! Te is, Mongó! Mind elfáradtunk.

– Ugye tudod, hogy van saját szobám?

– Ne butáskodj, Carl. Nélküled nem tudok elaludni, te is tudod. Nyomás az ágyba!

Morogtam kissé, ám amint eldőltem, úgy éreztem, mintha valaki meleg ölelésbe vont volna. Muffin előbb a vállamon kötött ki, majd a nyakamban helyezte kényelembe magát. Végül Mongó a lábszáramra feküdt, de semmit sem éreztem a súlyából.

Pillanatok alatt elaludtam.

—

Valóban teljesen kipihent voltam, amikor felébredtem. És ami a legjobb, hogy úgy is éreztem magam. Mintha tíz órát aludtam volna egyhuzamban, és mindig is ezt a mennyiséget tartottam megfelelőnek egy lustálkodósabb naphoz. Sőt, annyira nem hittem el, hogy az ágy tényleg működött, hogy még az órát is lecsekkoltam, de tényleg csak két órát szundítottam.

Új teljesítmény! Frissen, üdén!

Annyira jót aludtál, hogy újult erővel, tele virgonc energiával pattant fel a szemed. Készen állsz arra, hogy a nyakadba vedd a világot, és megríkasd egy szörny anyukáját, miután az egy szem gyermekét egy csillogó szemű, tetterős kalandor mészárolta le.

Jutalom: Mostantól megkapod a Kipihent bónuszt, amikor ebben az ágyban alszol. Ez az erősítés 10%-kal növeli az alapstatjaidat, és 10%-kal gyorsítja a tapasztalatszerzést és a képességek fejlesztését 30 órán keresztül. A szörnyanyukák 10%-kal többet sírnak, ha kinyírod a csemetéjüket.

Visszamentünk a közös térbe, ahol Mordecai és Katia épp ételt pakolászott a konyhapultra. Két adag hamburger és sült krumpli várt rám, egy tál lazac Muffinra, és egy mélytányér nyers hús Mongóra. Mordecai ránézésre egy tálnyi döglött bogarat kapott, de enyhe undorral az arcán méregette.

– Wendita készítette nekünk – mondta Katia. – Kimentem kajáért, erre ő már mindannyiunknak csinált, ráadásul ingyen. Sosem láttam még bopcát ennyire jókedvűnek.

Muffin gyanakodva szaglászta a tányérját, aztán megrántotta cicavállát, és nekilátott a lakomának. Közben elkezdődött az összefoglaló epizód.

– A Vasútvesztő! – kiáltotta a műsorvezető. Különbözőféle sínpályák és földalatti vonatok villantak a képernyőn, kezdve az ósdi gőzösöktől egészen a modern, nagysebességű járatokig. Ez eltartott egy darabig. A valós felvételek meg a videójátékokból és filmekből kivágott jelenetek különös egyveleget alkottak. Láthattunk állóképeket a Polar Expressz című animációs filmből és egy zavarba ejtően hosszú részletet a Szombat esti lázból, amikor a helybenhagyott John Travolta a Bee Gees zenéjével a háttérben a metrón utazik. Ezután részletekbe menően meséltek a vonatokról, különös tekintettel a földalatti vasút történetére.

Mint mindig, a műsorban most is leginkább a negatív oldalt domborították ki: a brutális heringjáratokat, a sínekre zuhanó embereket. Mutattak képeket a japán metróban történt gáztámadásról meg egy csomó-csomó másik katasztrófáról, újfent egy lepratelepként prezentálva a Föld nevű bolygót.

A műsor közben a hambimat majszolgattam. Még mindig csak a vonatokról szólt az egész. Mordecai unalmában az időbeosztásunkról kezdett el papolni. Keljünk fel, együnk, intézzük el a bónuszainkat – amibe beletartozott a zuhanyzás, aztán Muffin fésülése, miközben a lábammal szórakozom –, majd töltsünk egy egész órát a kiképzőteremben, és eddzük az egyik képességünket. A menedzserünk valahonnan kerített magának egy mágnestáblát, és már fel is jegyezte rá, ki mire gyúrjon. Nekem mára a Taposás képességet osztotta ki. Úgy tűnt, naponta csak egy képességet lehetett fejleszteni, akkor is, ha esetleg kettő átfedésben volt egymással. Katiának a Fogó képességét kellett erősítenie, ami épp ellenkezőképpen működött, mint a Kitérés, amit pedig Muffin szeretett volna képezni.

Edzés után az egy-két órán át tartó barkácsolás következett, de erre ma már nem került volna sor. A fennmaradó időben pedig a síneken kellett bóklásznunk. Elsődleges célul a pontosabb térképet tűztük ki, hogy aztán találjunk egy megbízható útvonalat a lépcsőhöz, miközben persze egyre följebb és följebb tornásszuk magunkat a ranglétrán.

Eközben a műsorban végre véget ért a földi vonatok történelméről szóló nagyelőadás. A bemondó megszólalt, aztán megfagyott. A képernyőn keresztben megjelent a CENZÚRÁZVA felirat.

– Szokjatok hozzá – szólalt meg Mordecai. – Épp azt magyarázza, hogyan működik a pálya. Nem akarják, hogy bármit is lássunk-halljunk belőle. Ilyesmivel mostantól minden emeleten fogtok találkozni.

– A Lányok is a 83-as állomáson vannak épp – jegyezte meg Katia, miközben arra vártunk, hogy folytatódjon az összefoglaló. – Ugyanaz történt velük is, mint velünk. Ők is egy szörnyektől hemzsegő vonatra kerültek, viszont csak egy megálló választotta el őket a tranzitállomástól. Most a narancs és indigó vonalak kereszteződésében állnak, és nem láttak még piros, sárga vagy Rémálom vonalat.

– Érdekes – dünnyögtem. – Tehát a különböző vonalak számozási rendszere megegyezik, és tudjuk, hogy a 83-as mindig tranzitállomásnak számít. A táblán olvashattuk, hogy meghatározott számoknál találhatóak a lépcsők, de mind kisebb számok. Meg kell találnunk a visszafelé vezető utat.

– Lefogadom, hogy a nem színesek azok – vetette fel Muffin. A halat megette, de kapott mellé valami krumplifélét, ami nem ízlett neki, ezért azt most Mongó kitátott szájába pöckölgette. – Szálljunk fel a Rémálomra, aztán derítsük ki, hova visz minket.

Valószínűleg igaza volt, de akkor sem rajongtam az ötletért, hogy felpattanjak egy járatra, aminek Rémálom Expressz a neve. Mordecaihoz fordultam.

– És veled mizu? Amikor az emeletre értél, azt mondtad, egy másik állomáson vagy. Emlékszel a nevére?

– Igen – bólogatott a varangy –, le is írtam. A 317-es állomás volt az. Két kisebb vonat jött a sárga és a smaragd vonalon, és egy nagyobb, ami a Nyomor névre hallgatott.

– Bájos. Időszerű lenne lerajzolni ezeket. Van esetleg még egy ilyen táblád?

– A szobámban van még egy. Máris kihozom, aztán feljegyzünk mindent. Eddig egyedüli közös vonalunk a sárga. Beszélj a barátoddal, Brandonnel, és derítsétek ki, hol vannak. Ha összefuttok más kalandorokkal, szedjetek ki belőlük minden infót.

Bólintottam. Daniel Bautistát is felvettem cseten, később őt is kifaggatom. A képernyőn újra elindult a műsor, és a bemondó megszólalt:

– És akkor itt az ideje bemutatni az aktuális ranglistát!

Egyesével ment végig a top tíz kalandoron. Felolvasta a nevet, aztán bejátszottak egy rövid klipet az illetőről. A lista pontosan ugyanúgy szólt, ahogy Odette előre megjósolta.

Mrs. McGibbonsszal kezdett. Csupán egy röpke másodpercig mutatták, de ennyiből is rájöttem, hogy már láttam korábban pár villanásnyit egy-egy összefoglalóban. Csak nem tudtam, hogy ő az.

Úgynevezett fagyleánnyá változott, azaz egy kék bőrű, fehér hajú tündérlénnyé, ami repülve közlekedett. Másokat nem láttam a klipben, de annyit még igen, hogy Mrs. McGibbons jégcsapokat lő a tenyeréből, amivel fel is nyársalt egy trollszerű szörnyet a metrókocsiban.

Utána Li Csün következett, aki a szerzetes kasztot választotta. Pontosan úgy nézett ki, mint korábban, és mellette mutatták Csangot, valamint a húgát, Li Nát is. Csang ember maradt, de Li Na egy bizarr, láncokkal küzdő, démonszerű fajt vett fel.

A nyolcadik helyen az Ifechi nevű férfi állt. Ember maradt, gyógyító kasztot választott. Láttam már párszor. Florinnal, a krokodiloid puskással lébecolt, aki a negyedik helyezést érte el a listán. De Ifechit még ennél is korábban láttam a műsorban. Afrikai volt, az AK–47-esekkel felfegyverzett katonák kötelékében harcolt. Az egész csapatot lemészárolta egy nyálka városboss. Ez a fickó azért élte túl, mert kizáródott a bossveremből.

Ifechi után ránk került a sor. Megmutatták, ahogy Muffin szétlövöldözi a drekbabákat, aztán engem, miközben ököllel gyepálom a gondnokghoult.

Aztán Miriam Dom, a kecskés hölgy következett. Majd Florin, a krokodiloid.

A harmadik helyezett egy kecske lett. A Prepotente névre hallgatott, és egy két lábon járó, beszélő kecskelény volt, amit kapridának hívtak. Már őt is láttam Miriam Dom oldalán régebben. Tudtam, hogy egy másik, horrorisztikus kecske is utazott velük, bár azt jószágnak vette a rendszer.

Aztán jött az izmos Hekla, ahogy kilyuggat egy rakás patkányszörnyet a számszeríjával, majd Lucia Mar, aki pont úgy hozta a hátborzongató keménycsaj stilót, mint mindig. Épp a visszataszító boszorkányformáját mutatták, amint szó szerint letépte egy dzsikininki gondnok fejét. Mániákusan röhögött, miközben a vagont beterítette a vér.

A műsor véget ért, és egy pillanattal később megtelt a képernyő.

A listán a nevek megegyeztek azzal, amit Odette árult el korábban, de két különbség azonnal feltűnt.

1. Lucia Mar – Lajabless – Fekete Főinkvizítor – 30-as szintű – 1 000 000

2. Hekla – Amazonoid – Pajzshajadon – 28-as szintű – 500 000

3. Prepotente – Kaprida – Elhagyatott Légtornász – 27-es szintű – 400 000

4. Florin – Krokodiloid – Sörétes Hírvivő – 24-es szintű – 300 000

5. Miriam Dom – Humán – Pásztor – 27-es szintű – 200 000

6. Carl – Őselőd – Kártalanított Anarchista – 27-es szintű – 100 000

7. Muffin – Macska – Egykori Gyerekszínész – 26-os szintű – 100 000

8. Ifechi – Humán – Kirurgus – 18-as szintű – 100 000

9. Li Csün – Humán – Utcai Szerzetes – 25-ös szintű – 100 000

10. Elle McGib – Fagyleány – Lavinamanta – 17-es szintű – 100 000

Mrs. McGibbons tizennégyesről tizenhetes szintre lépett, Lucia Mar pedig elérte a harmincast.

Megnyitottam a csetet. Brandonnel már jó ideje nem beszéltem, most időszerűvé vált. Ám amint rákattintottam, rájöttem, hogy lemaradtam egy üzenetéről. Egy szokatlan mappába került, amivel eddig nem találkoztam, ezért sem láttam az értesítést. Akkor érkezett, amikor a külvilágtól elszigetelve várakoztunk az emelet megnyitására. Mielőtt rákattinthattam volna, elindult a napi bejelentés, és addig lefagyott az interfészem.