Maureen Child

Kellemeset a hasznossal

Lori Wilde

Bor, mámor, szerelem

Jules Bennett

Felforgatókönyv

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Harlequin Books S.A., 2012 – Vinton Kiadó Kft., 2026
A mű eredeti címe: Gilded Secrets (Harlequin, Desire)
Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2015)
Magyarra fordította: Kiss Gábor
© Laurie Vanzura, 2011 – Vinton Kiadó Kft., 2026
A mű eredeti címe: Intoxicating (Harlequin, Blaze)
Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2014)
Magyarra fordította: E. Fejes Júlia

© Jules Bennett, 2012 – Vinton Kiadó Kft., 2026
A mű eredeti címe: Caught in the Spotlight (Harlequin, Desire)
Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2014)
Magyarra fordította: Gaáli István

Nyomtatásban megjelent: a BIANCA 368. számában, 2026.

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-615-108-185-3

A Bianca a Vinton Kiadó Kft. időszaki kiadványa

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2026

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Telefon: +36-30-300-9899; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Maureen Child

Kellemeset a hasznossal

1. FEJEZET

Vance Waverly a nevét viselő aukciósház impozáns homlokzatára pillantott. Az épületet az elmúlt százötven évben többször is felújították, de most is fennen hirdette: itt minden kiállított tárgy szép, antik és különleges.

A férfi elmosolyodott, és végighordozta a tekintetét a hét emeleten. Szerencsés szám. A bejáratnál két ciprusfa állt némán őrt, az ablaküvegeken megcsillant a kora nyári nap. A második emeleti erkélyen fekete kovácsoltvas rács volt. A ház szürke kőből épült, amely méltóságot kölcsönzött neki, és a szárnyas ajtó ovális ablaka felett egyszerűen csak annyi állt: Waverly.

Vance-ben büszkeség ébredt, amikor szemügyre vette a művet, amelyet a dédapja fivére, Windham Waverly hozott létre. Ezzel az aukciósházzal halhatatlanná tette magát. A ház világszerte ismertté vált, és kitűnő hírnévnek örvendett.

Vance volt az egyik utolsó Waverly. Jól felfogott érdekében állt, hogy az aukciósház megőrizze régi rangját. Az igazgatóság elnöke volt, de minden feladatból kivette a részét, a katalógus megtervezésétől kezdve azon tárgyak felkutatásáig, amelyek méltónak bizonyultak arra, hogy a Waverlynél árverésre kerüljenek. Vance itt inkább otthon érezte magát, mint a Hudson folyóra néző luxuslakásában. Oda általában csak aludni ment.

Itt viszont élt.

– Hé, maga! – kiáltotta valaki mögötte. – Talán egész nap itt akar ácsorogni?

Egy FedEx-emblémás pólót viselő férfi csomagokkal megrakott kis kordéval állt mögötte türelmetlenül. Vance oldalt húzódott, hogy utat engedjen neki.

Mielőtt a férfi belépett volna az épületbe, még hallotta morgolódását.

– Minden ember azt hiszi, hogy egyedül övé a járda.

– New Yorkot egyszerűen szeretni kell – dörmögte Vance.

– Jó reggelt!

Vance oldalt pillantott. A féltestvére vágott át az utcán és közeledett felé. Roark csak ritkán tartózkodott New Yorkban, és most azért repült ide, hogy találkozzon néhány üzlettársával. Ugyanolyan magasra nőtt, mint Vance, valamivel több mint egy méter nyolcvan centire, és barna haja volt. Itt véget is ért a hasonlóság, ami nem is csoda, mert csak az apjuk volt közös. És amíg Edward Waverly öt évvel ezelőtt meg nem halt, Vance még csak nem is hallott a féltestvéréről.

Azóta szoros barátság szövődött kettőjük között, amiért Vance nagyon hálás volt, noha Roark ragaszkodott hozzá, hogy a rokonságot titokban tartsák. Roark ugyanis még most sem hitte el egészen, hogy Edward Waverly csakugyan az apja volt. Bizonyíték gyanánt csupán egyetlen levél szolgált, amelyet Edward a végrendeletével együtt hátrahagyott. Vance megelégedett ennyivel is, de tiszteletben tartotta a fivére kívánságát.

– Köszönöm, hogy eljöttél – biccentett oda Roarknak.

– Bizonyára fontos – felelte a testvére, miközben elhaladtak az aukciósház mellett, és a sarkon álló kis kávézóhoz mentek. – Tegnap későn kerültem ágyba, és tulajdonképpen még nem is ébredtem fel.

Sötét napszemüveget, kopott, barna bőrdzsekit, farmert és csizmát viselt. Vance egy kicsit irigyelte érte. Ő is szívesebben hordott volna farmert, de a munkája megkövetelte az öltönyt és a nyakkendőt. És Vance mindig azt tette, amit tennie kellett.

– Igen – mondta, amikor helyet foglalt a kávéház előtt álló egyik asztalnál. – Csakugyan fontos. Vagy legalábbis fontos lehet.

– Értem. – Roark ugyanabban a pillanatban fordította meg a kávéscsészéjét, mint Vance, és mindketten vártak, míg a pincérnő teletöltötte őket, és felvette a rendelésüket, csak aztán folytatták a beszélgetést. – Ki vele!

Vance két kezébe fogta a csészéjét, és a tartalmát bámulta. Általában nem sokat törődött a szóbeszéddel, de ha a Waverlyről volt szó, nem foghatta be a fülét.

– Hallottad, mit pletykálnak Annről?

– Ann Richardsonról? – kérdezte Roark. – Az üzletvezetőnkről?

– Igen, róla.

De komolyan, még hány Annt ismernek?

Roark letette az asztalra a napszemüvegét, és körülnézett.

– Mit pletykálnak róla?

– Róla és Dalton Rothschildról. Ugye tudod, hogy ki ő? A Rothschild aukciósház, a legnagyobb konkurensünk vezetője.

Roark egy-két másodpercig csak nézett a bátyjára. Aztán megrázta a fejét.

– Soha életemben nem hallottam róla.

– Nem hiszem el.

Ann Richardson remek üzletvezető volt. Eszének és rátermettségének köszönhetően hamar felküzdötte magát a cégen belül, és ő lett a hasonló nagyságrendű aukciósházak között a legfiatalabb főnök.

Roark hátradőlt.

– Egész pontosan mit hallottál?

– Tracy felhívott és figyelmeztetett egy cikkre, amely ma jelenik meg a Postban.

– Tracy Bennett, az újságíró? Az exed?

– Igen. Azt mondta, hogy ma jön ki a sztori.

– Miféle sztori?

– Hogy Ann-nek viszonya van Daltonnal.

– Ann túl okos ahhoz, hogy bedőljön Daltonnak – adott hangot a kételkedésének Roark.

Vance a legszívesebben ennyiben hagyta volna, de tapasztalatból tudta, hogy az emberek folyton ostoba döntéseket hoznak. Aztán a szerelmet okolják érte. Valójában ez csak kifogás, hogy nyugodtan tehessék azt, amihez kedvük van. A szerelem csak mese, amellyel a virágárusok és az esküvőszervező cégek áltatják az embereket.

– Igazat adok neked – mondta –, de ha van valami kettőjük között…

Roark füttyentett egyet.

– Akkor mit tehetünk?

– Nem sokat. Beszélek Ann-nel, és szólok a cikkről is.

– Aztán?

– Szeretném, ha nyitva tartanád a szemed és a füled. – Vance a fivérét fürkészte. – Bízom Annben, de Daltonban egyáltalán nem. Mindig is szeretett volna félreállítani minket az útból. Ha nem tudja felvásárolni a Waverlyt, akkor majd erőszakos fúzióval próbálkozik, hogy megássa a sírunkat. – Vance ivott egy korty kávét, és elszántan nézett Roarkra. – De mi nem hagyjuk.

– Jó reggelt, Mr. Waverly! Megfőztem a kávéját, és előkészítettem az e heti ütemtervet. Ó! Tegnap megérkezett a meghívó Crane szenátor kerti partijára.

Vance megállt az irodája előtt, és szemügyre vette az új titkárnőjét. Charlotte Potter kecses volt, formás és hullámos szőke haját lófarokba kötötte. Élénk, kék szempár csillogott az arcában, és úgy tűnt, szépen ívelt szája ugyanúgy mindig mozgásban van, mint ő maga.

Vance hivatali elődje sokra becsülte a lányt, és a férfi csak az ő kérésére alkalmazta. Pontosan egy hete volt a titkárnője, és Vance már most tudta, hogy a közös munka nem fog menni.

Charlotte túl fiatal, túl csinos és túl… A lány most megfordult, lehajolt, hogy kinyissa az iratszekrény legalsó fiókját. Vance megcsóválta a fejét. A fekete nadrágba bújtatott kerek hátsóra meredt. Charlotte túl… sok.

Amikor a nő felegyenesedett, és átnyújtott neki egy vastag borítékot, Vance arra gondolt, hogy a vállalaton belül át kellene őt passzolnia valaki másnak. Elvégre nem rúghatja ki csak azért, mert folyton eltereli a gondolatait.

Vance inkább egy férfit vagy egy matrónaszerű nőt látott volna szívesebben az irodájával szomszédos helyiségben, függetlenül attól, hogy ez politikailag korrekt, vagy sem.

A korábbi titkárnője, Claire ötvenöt évesen nyugdíjba ment. Hűvös volt, rendíthetetlen és a megszállottságig pedáns, ami a munkáját illette. Minden tollat mindig ugyanarra a helyre tett vissza. Vance számíthatott rá, hogy Claire mindent kézben tart.

Ellenben Charlotte… A férfi összevont szemöldökkel nézte a fikuszt a sarokban, a páfrányt az ablak melletti polcon és a sötétlila fokföldi ibolyát az íróasztalon. Voltak még ott bekeretezett képek is, amelyeket eddig nem vett közelebbről szemügyre: csak az összevisszaságot érzékelte.

Charlotte tollai egy pohárban álltak, amely a New York Jets futballsisakját formázta, és a telefon mellett egy tál M&M’s drazsé kapott helyet. Világos, nem lett volna szabad teljesítenie az elődje kérését. Minden jótett elnyeri méltó büntetését, mondogatta mindig az apja.

Vance nem szerette, ha a munkahelyén elterelik a figyelmét, és most, hogy gondok várhatók a Rothschilddal, még kevésbé örült ennek. És ha ő ettől egy átkozott hímsoviniszta, hát legyen.

Mint az egyik utolsó Waverly, aki még ebben az aukciósházban dolgozik, a munkaidejét teljes egészében az üzleti ügyeinek kívánja szentelni. És most egy csinos fiatal nő megzavarja az összpontosításban.

– Köszönöm, Charlotte. – Elindult az irodája felé. – És kérem, ne kapcsoljon be egyetlen hívást se az igazgatósági ülés ideje alatt!

– Természetesen. Ó, szólítson, kérem, Charlie-nak! – tette hozzá a lány vidáman.

Vance megtorpant és hátranézett. A titkárnője mosolya egyszerűen elragadó volt. Charlotte most az íróasztalához ment, és rendezgetni kezdte a postát. Hosszú haja átbukott a vállán, és a mellére hullott. Vance-nek elszorult a gyomra.

Utálta elismerni, de be kellett vallania magának, hogy nem lehet levegőnek nézni ezt a nőt.

Bosszankodva saját magán az ajtófélfának dőlt, és belekortyolt a kávéjába, amelyet az imént kapott. Figyelte Charlotte-ot, és észrevette, hogy ugyanazt a dallamot dúdolja maga elé, mint egész héten. Hamisan. Szörnyen hamisan.

Fáradtan megrázta a fejét. Fel kell hívnia a londoni irodát, és érdeklődni a küszöbönálló aukciókról. Az Ann-nel kapcsolatos pletykák még mindig foglalkoztatták, amelyek ha igazak, az veszélyes lehet a cégre. És semmi kedve sem volt a délutánra kitűzött igazgatósági üléshez.

Charlotte kiegyenesedett és megfordult. Halkan felkiáltott, és az egyik kezét a mellére szorította, mintha biztosítani akarná, hogy a szíve a helyén maradjon. Aztán kurtán felnevetett és megrázta a fejét.

– Megijesztett. Azt hittem, hogy már átment az irodájába.

Ezt kellett volna tennie. Ehelyett hagyta, hogy eltereljék a figyelmét. Nem jó ez így.

– A mai ülés napirendjét már elkészítette? Szeretnék néhány jegyzetet készíteni, mielőtt találkozom az igazgatósággal.

– Természetesen. – Charlotte az egyik kupacból kihúzott egy dossziét, és átnyújtotta. – A napirend mellett még kinyomtattam egy listát azokról a magángyűjteményekről is, amelyek a következő hetekben aukciókat tűztek ki.

Vance kinyitotta a dossziét, és lassan lapozgatott benne. A régi megjegyzéseit vastagon szedték a napirendben, megnézte a többi oldalt is, de az utolsónál megállt.

– Ez mi?

– Ó! – Charlotte elmosolyodott. – A következő katalógus terve egy kicsit zsúfoltnak tűnt, ezért néhány képet átrendeztem, és…

Vance szemügyre vette a titkárnője munkáját, és el kellett ismernie, hogy az új változat sokkal jobban fest. A Ming-dinasztia vázáit egyenként mutatta be, eredeti szépségükben ragyogtak, ellentétben azzal, amikor mindet egyetlen lapra zsúfolták össze.

– Tudom, hogy nem kellett volna, de…

– Szép munkát végzett.

Vance becsukta a dossziét, és Charlotte szelíd, kék szemébe nézett.

– Tényleg? – A titkárnő arca ragyogott. – Köszönöm. Egy kicsit ideges voltam, amiért beleütöttem ebbe az orromat. Nagyon fontos nekem a munkám, és mindent jól akarok csinálni.

Vance látta a buzgalmat Charlotte szemében, és szokatlan bűntudatot érzett. A titkárnője mindent megtesz, hogy kivívja a megelégedettségét. És így csak még rosszabbul érezte magát, hogy megbánta, amiért alkalmazta.

Talán adhatna neki még egy esélyt. Nem lenne szabad nőként tekintenie Charlotte-ra.

Ám elég volt egyetlen kurta pillantás kecses, formás alakjára, és tudta, hogy ez lehetetlen.

A telefon csörgött, és Charlotte felvette.

– Vance Waverly irodája.

A hangja lágyan csengett. Csábosan. Vagy csupán képzelődik?

– Várjon egy pillanatig! – Charlotte megnyomott egy gombot a készüléken, majd Vance-hez fordult. – Derek Stone a londoni irodából.

– Jól van. – A férfi örült, hogy van ürügye visszavonulnia az irodájába. – Kérem, kapcsolja át! De ettől kezdve egyetlen hívást se!

– Magától értetődik, Mr. Waverly.

Vance becsukta maga mögött az ajtót. Alig hallotta lépteinek tompa zaját a fényesre csiszolt parkettán. Régi mesterek, valamint még felfedezésre váró művészek képei függtek az elefántcsontszínű falakon. Az íróasztala mögötti hatalmas ablakokból pazar kilátás nyílt a Madison Avenue-ra és a mindig nyüzsgő Manhattanre.

Vance a telefon után nyúlt, és hátat fordított a panorámának, miközben helyet foglalt az íróasztalánál.

– Derek. Jó, hogy hívsz.

Charlotte kimerülten kifújta a levegőt, és visszament az íróasztala mögé. A vidám mosolyt az arcán olyan merevnek érezte, hogy attól tartott, bármelyik pillanatban széttörhet. Szívből remélte, hogy Vance Waverly nem vette észre, milyen ideges.

– Miért van az, hogy még az illata is jó? – motyogta maga elé, amikor leült.

Az asztalra könyökölt és a kezébe hajtotta a fejét. Össze kell szednie magát!

A hormonjai azonban sajnos nem értettek ezzel egyet, és folytatták izgatott táncukat. Mindig ez történt, valahányszor találkozott Vance Waverlyvel. Átkozottul kínos. Hogyan vonzódhat a főnökéhez, amikor itt, a házban az emberek fele retteg tőle?

Pedig ez a helyzet. Magas és széles vállú férfi. Sötétbarna haja egy kicsit göndörödik. Barna szemében aranyos szikrák csillognak, a száját szinte sohasem húzza mosolyra. Kizárólag csak az üzlet érdekli, és Charlie-nak az volt az érzése, a férfi csupán az ürügyet keresi, hogy kirúghassa.

Csakhogy ő nem szolgáltat neki ürügyet.

Ez az állás a legfontosabb az életében. Mégsem, gondolta, és a fényképen mosolygó kisgyerekre nézett. A második legfontosabb. Charlotte nagyon örült ennek a munkának. Vance Waverlynek, az igazgatóság elnökének dolgozni élete nagy esélye, és semmi esetre sem teszi kockára.

Charlie határozottan biccentett egyet, és mély lélegzetet vett. Ismét a kisfia, Jake fotójára pillantott. Noha talán csak az egyik régi barátja kérésére kapta meg az állást, minden képessége megvan rá, hogy kitűnően végezze a munkáját. Jókedvűnek és derűlátónak kell lennie, ha belepusztul is.

Amikor megcsörrent a telefon, sietve felkapta.

– Vance Waverly irodája.

– Hogy vagy? – csendült fel az ismerős női hang a vonal másik végén.

Charlie gyorsan a főnöke irodájának csukott ajtajára pillantott.

– Eddig egész jól.

– És mit szólt a katalógussal kapcsolatos ötletedhez?

– Igazad volt, Katie. – Elképzelte, ahogy a barátnője odalenn a könyvelésen somolyog. Charlie titokban dolgozott a katalógus új elrendezésén, egyszerűen élvezte ezt a kreatív feladatot. Csak Katie javaslatára mutatta meg Vance-nek. – Közölte, hogy szép munkát végeztem.

– Hát nem megmondtam? – Katie gépelt, miközben beszélt. Charlie hallotta, amint az ujjai a billentyűzeten dobolnak. – Tudtam, hogy tetszeni fognak az ötleteid. Vance okos ember. Egyszerűen észre kell vennie, hogy fantasztikus munkát végzel.

– Múlt héten végig figyelt, mintha arra várna, mikor hibázok.

– Talán csak azért nézett, mert elragadónak talál.

– Nem hiszem.

A gondolatra forró borzongás futott végig Charlie hátán, de gyorsan lehűtötte magát egy pohár képzeletbeli jeges vízzel. Elvégre nem pasizni jött ide. Hanem jobb életet akar biztosítani magának és a fiának. És az új állás a mesés fizetéssel a nagy terv része. Csak meg kell győznie az új főnökét, hogy ő nélkülözhetetlen.

– Az utóbbi időben néztél tükörbe? – kérdezte Katie. – Hidd el, ha a másik parton állnék, megpróbálnék nálad kikötni.

Charlie nevetett a megfogalmazáson. Katie olyan sok férfit szédített egyszerre, hogy saját magára szinte semmi ideje sem maradt. De tulajdonképpen igazat mondott. Ha valaki Charlie-ra nézett, akkor egy szőke nőt látott nagy, kék szemekkel és olyan mellel, amelyre minden Barbie baba büszke lehetett volna. Ebből aztán mindenki azt a következtetést vonta le, hogy nincs egyetlen működő agysejtje sem. Charlie élete nagy részét azzal töltötte, hogy bebizonyítsa ennek az ellenkezőjét.

Egyetlen eset volt, amikor az esze helyett a szívére hallgatott…

– Vance nem olyan – mondta, és ismét a csukott ajtó felé pillantott.

– Édesem, minden férfi olyan.

Charlie elengedte a füle mellett a megjegyzést, és lehalkította a hangját.

– Tudom, hogy csak Quentinnek tett szívességet, amikor engem alkalmazott.

– És? Kit érdekel, miért vett fel? – A gépelés zaja hirtelen elnémult. – Mindegy, miért kaptad meg az állást. Csak az számít, hogy megkaptad. És máris bizonyítottad, hogy tökéletesen alkalmas vagy rá.

– Köszönöm – mondta Charlie. – De jobb, ha most dolgozom. Később majd beszélünk.

Még akkor is mosolygott, amikor letette a telefont.

2. FEJEZET

Két órával később Vance összegyűrte az újságot. Igyekezett megfékezni fellobbanó haragját. Ahogy Tracy előre jelezte, a huszonhatodik oldalon ott volt a sztori Ann Richardson és Dalton Rothschild esetleges viszonyáról. Egy pillanatig azzal áltatta magát, hogy a sok hirdetés között a történet talán észrevétlen marad.

Ám ennek az esélye a nullához közelít. Az emberek semmit sem szeretnek jobban egy szaftos kis botránynál, és erről biztosan hetekig beszélni fognak. Nem is annyira a viszonnyal kapcsolatos pletykák zavarták, hanem az esetleges titkos megállapodások. Bele se mert gondolni ebbe, mert akkor hivatalos nyomozásra, vádaskodásra – sőt még a Waverly csődjére is – számíthatnak.

A telefon után nyúlt, és bepötyögött egy számot. Türelmetlenül várta, hogy a vonal másik végén felvegyék.

– A pokolba is, Tracy! – vakkantotta, amikor egy nő bejelentkezett.

– Nem az én hibám. – Tracy hangja nyugodtan csengett. – A szerkesztőm kapott egy fülest, és utánajártunk az ügynek. Mindenesetre figyelmeztettelek.

– Igen, tényleg nagy segítség volt. – Tracy késő este hívta fel. Szinte az utolsó pillanatban, és Vance nem tudott szabadulni az érzéstől, hogy csak azért tette, hogy ő még többet idegeskedjen. – Van valami bizonyíték a sztorira?

– Tudod, hogy erre nem válaszolhatok.

– Értem. De ha további „füleseket” kapnál, tudasd velem, mielőtt még a nyomdába megy az anyag, rendben?

– Nem ígérhetek semmit – felelte Tracy. – Ismerősen cseng, ugye?

Azzal letette a telefont.

Vance összerezzent. Egy évvel ezelőtt néhány hónapig viszonya volt Tracyvel. És amikor szakított vele, emlékeztette, hogy már a kezdetkor megállapodtak, nem ígérnek egymásnak semmit.

Vance figyelmeztetett erre minden nőt, aki belépett az életébe. Ugyanis nem keresett életre szóló kapcsolatot. Megtapasztalta, mit tett az anyja és a nővére halála az apjával. Az ördögbe is, teljesen megtörte, és csak egy üres burok maradt belőle. Ha a szerelemnek és a szeretetnek ekkora az ereje, akkor neki semmi dolga vele. Mivel nem keres feleséget, nem akar családot alapítani, nem az a legtisztességesebb, ha kezdettől őszinte?

Megrázta a fejét, hogy elhessegesse ezeket a gondolatokat, elvégre semmi közük a jelen helyzethez. Zsebre dugta a kezét. A Waverly a mindene, és biztos, hogy nem fogja elveszíteni. A családja építette fel ezt a vállalkozást, és mint az utolsó Waverlyk egyike, mindent el fog követni annak érdekében, hogy megtartsa.

Megnyomta a telefon egyik gombját.

– Charlie, kérem, átjönne az irodámba?

Pár másodperccel később a titkárnője az ajtóban állt. Hosszú, szőke haja a vállára hullott, és rászegezte nagy, kék szemét. Vance megint forróságot érzett, és erőnek erejével kellett elfojtania ezt az érzést.

– Van valami gond?

– Mondhatjuk. – Vance intett, hogy kerüljön beljebb. A szemközti falnál álló nagy kanapéra mutatott. – Foglaljon helyet!

Charlie leült, feszültnek, ébernek tűnt.

– Lazítson! – Vance letelepedett a kanapé másik végén. – Nem fogom kirúgni.

Charlie kifújta a levegőt és elmosolyodott.

– Jó tudni. Miben segíthetek?

Vance a titkárnőjére nézett.

– Mindent elmesélhetne nekem, amit az utóbbi időben Ann Richardsonról hallott.

– Tessék?

– Ha van valami pletyka, akkor tudnom kell – közölte kurtán a férfi. – Biztosan hallott az újságcikkről.

Charlie elfordította a tekintetét.

– Az elmúlt félórában folyton csengett a telefon.

– Nagyszerű. Kik hívták?

– Jó sokan, de főleg a többi igazgatósági tag és néhány újságíró. És egy televízió interjút akart készíteni.

Vance a kanapén lévő párnának dőlt, és megrázta a fejét.

– Lesz még rosszabb is, mielőtt lecseng a sztori. – Sürgősen beszélnie kell Ann-nel. Kideríteni, hogy pontosan miről is van szó és kitalálni egy védekezési stratégiát. A tekintetét Charlie-éba fúrta. – Tudom, hogy a mi alkalmazottaink is erről beszélnek. Mit hallott?

– Nem érdekel a pletyka.

– Ami tulajdonképpen dicséretes, de most tudnom kell, miről beszélnek az emberek.

Úgy tűnt, mintha Charlie saját magával harcolna. Vance egy pillanatra fontolóra vette, hogy nem kér, hanem utasít, de aztán elvetette az ötletet. A lehető legtöbb információra van szüksége, ezért nem szabad magára haragítania a titkárnőjét.

Charlie az ajkába harapott.

– Mindenki aggódik. Félnek, hogy bezárják a Waverlyt, és ők elveszítik az állásukat. Őszintén szólva én is ideges vagyok. A cikkben szó esett valami megállapodásról…

– Igen, tudom.

– Mit mond Ms. Richardson?

– Még nem beszéltem vele. Noha figyelmeztettek rá, hogy megjelenik ez a cikk, de későn ahhoz, hogy tehessek valamit. Biztosan téma lesz az igazgatósági ülésen.

– Mit gondol, mi ez az egész?

Vance későn döbbent rá, hogy kinyitott kettőjük között egy ajtót, amikor a titkárnője véleményét kérte. Egy héttel ezelőtt Charlie még túlságosan félénk és ideges volt ahhoz, hogy feltett volna egy ilyen kérdést. Nyilvánvalóan megváltozott, és furcsa módon a férfit ez egyáltalán nem zavarta. Charlie figyelmes hallgatóság volt, és jólesett, hogy valakivel megbeszélheti a dolgot.

– Nem tudom – ismerte el vonakodva. Nem szokott hozzá, hogy sötétben tapogatózzon. – Kedvelem Annt. Mindig is értelmes, becsületes nőnek tartottam. A Waverly csak nyert vele…

– De?

Vance önkéntelenül elmosolyodott. Nemcsak jó hallgatóság, de figyelmes is. Nyomban észrevette a hangjában a habozást.

– Az az igazság, hogy nem ismerem elég jól. Itt senki sem ismeri jól. Remek munkát végez, de magának való ember.

– Ezzel nincs egyedül.

Vance oldalt hajtotta a fejét.

– Hogy érti ezt?

– Elnézést. – Charlie mereven kihúzta magát. – Nem akartam… nem úgy értettem, hogy maga… Nos, maga sem túl közvetlen, és… Te jó ég, legyünk túl rajta, egyszerűen csak rúgjon ki!

Vance hosszú idő óta először nevetett. Megrökönyödés ült ki Charlie arcára, és a férfi tudta, hogy a sajátjára is. Egész héten azon bosszankodott, hogy alkalmazta Charlotte Pottert. Most már nem tudta volna megmondani, miért. Hiszen okos, érti a dolgát, ráadásul megnevetteti.

Csak ne lenne olyan jó illata!

– Amint már említettem, nem fogom kirúgni. – Különös érzések ébredtek a férfiban, de elfojtotta őket, és sietve felállt a kanapéról. – Ha hall valamit, feltétlen tudassa velem!

A hangja ismét hivatalosan csengett. Ahogy egy főnök beszél a titkárnőjével. Ahogy lennie kell.

Charlie lassan felemelkedett, az állát harciasan előreszegte.

– Nem fogok kémkedni a kollégáim után.

Ezzel csak tovább nőtt Vance szemében.

– Nem kértem, hogy kémkedjen. Csak figyeljen oda, mit beszélnek.

– Ezt megtehetem.

– Rendben. – Vance kinyitotta a gardróbszekrényt és kivette a kabátját. – Megyek az igazgatósági ülésre. – A csuklóján lévő órára pillantott. Ha nem indul azonnal, el fog késni. És Vance Waverly sohasem késik el sehonnan. – Négy óra körül visszajövök. Kérem, addig készítse el a beszámolót a Ming-vázák állapotáról.

– Természetesen, uram.

Vance egy kicsit sajnálta, hogy Charlie is visszaváltott a hivatalos hangra. De aztán megrázta a fejét. Jobb ez így. Egyszerűbb. És sokkal logikusabb. Nem nézett vissza, amikor elhagyta az irodáját.

Charlie kifújta a levegőt. Észre sem vette, hogy eddig visszatartotta. Pár percig Vance és ő úgy beszélgettek, mint… a barátok. Bepillanthatott a hűvös álarc mögé.

Ez a bepillantás elbűvölte, és még többet akart. Ostobaság! – intette magát. Többet kívánni Vance Waverlytől körülbelül annyi értelme van, mintha szeretne eltölteni Párizsban egy délutánt.

Újra munkához látott. Felvett egy dossziét az íróasztaláról, és elindult a második emeleti ékszerüzlet felé. Néhány ékszerről származási igazolást kell leadnia.

A vastag padlószőnyeg felfogta léptei zaját, ahogy a hosszú folyosón a lifthez tartott. Az irodákból halk hangok szűrődtek ki. Itt, a hetedik emeleten hozzák meg azokat a döntéseket, amelyek a Waverlyt az aukciósházak legjobbjai közé emelik. És pontosan itt fogok én is nyomot hagyni, mondta magának, amikor belépett a liftbe.

Az öreg épület első két emeletén kaptak helyet az üzletek. Mindegyik másképp nézett ki, és mindegyik csodaszép volt.

Mindenütt tölgyfa padló. Festmények és szobrok díszítették a falakat, és a hatalmas vázákban virágok pompáztak, édes illatuk megcsapta az orrát.

A légkör fennkölt és emelkedett volt, akár egy templomban. Miért is ne? A világ minden tájáról összegyűjtötték ide a kincseket, hogy megcsodálják, aztán eladják őket. Charlie végigment a folyosón, és belépett a nagy szárnyas ajtón.

– Charlie!

Justin Dawes, a drágakőosztály vezetője sietett eléje. A negyvenes évei derekán járt, erősen kopaszodott, és túlságosan sovány volt. Barátságos, kék szemével folyton hunyorgott, a hivatása átka, ahogy mondogatta. Túl sokat vizsgálgatta nagyítóval a drágaköveket, amelyeket annyira szeretett.

Aznap egy kicsit idegesnek, űzöttnek tűnt. A nyakkendője félrecsúszott, és fehér inge ujját könyökig feltűrte.

– Hozta a származási igazolásokat?

– Igen, itt vannak.

Charlie átadta a dossziét.

– Nagyszerű. – Justin gyorsan átfutotta a papírokat. – Mindegyiket ellenőrizték?

– Többször is. – Charlie mosolygott. – Hiszen személyesen maga véleményezte a köveket, mielőtt megérkeztek volna a származási igazolások. Ne aggódjon! Minden rendben van.

– Ez egy rendkívül jelentős gyűjtemény. – A férfi szemügyre vette a helyiséget, ahol két nap múlva az árverést tartják. – Nem akarja megnézni?

– De, nagyon szívesen.

Justin karon fogta Charlie-t, és körbevezette. A lány nem tudta visszatartani elragadtatott kiáltásait. A vitrinekben kiállított ékszerek úgy ragyogtak, mint a hullócsillagok – vagy mint a szivárvány darabjai.

– Jöjjön, és nézze meg ezt itt, egyszerűen csodálatos!

– Ó, istenem!

Az üveg alatt olyan gyönyörű lánc feküdt, amilyet Charlie még sohasem látott. Egy aranyláncon, amely olyan vékony volt, mint egy hajszál, rengeteg gyémánt és rubin sorakozott. Akár egy álom…

– Csodaszép.

– Ugye? – Justin szinte szerelmes tekintettel nézte a köveket. – Cadria királynője viselte több mint száz évvel ezelőtt. A láncot kifejezetten neki készítették, sokak szerint Fabergé munkája. – Halkan felsóhajtott. – Ezt természetesen nem lehet bizonyítani, hiszen ma már a királyi család sem tudja. Nagy kár. Jól festett volna a származási igazoláson. Az ékszer persze így is lélegzetelállító.

Charlie szinte félt a lánc közelében levegőt venni.

– Varázslatos. De miért árverezik el ezt a sok ékszert?

– Ó! – Justin hunyorított. – A király szeretne a nagyanyja előtt egy alapítvánnyal tisztelegni. Ennek az aukciónak a bevétele egyenesen az alapítvány kasszájába megy. Egyébként meg azt hiszi, hogy a hírverés majd még több embert serkent adakozásra pontosan a nagyanyja szellemében.

– Ennek ellenére rémesnek találom, hogy eladják a családi ékszereket.

– Maga csak ne féltse a királyi családot, kedvesem! Annyi ékszerük és csillogó kacatjuk van, hogy azt sem tudják, mit kezdjenek vele. Ezek a darabok valószínűleg nem fognak hiányozni.

– Nekem hiányozna egy ilyen lánc. Valószínűleg sohasem viselném, őszintén szólva félnék, hogy eltöröm vagy elveszítem, de azért hiányozna.

– Túlságosan lágy a szíve. – Justin mosolygott. – Tetszeni fog magának a lánc legendája.

– Milyen legenda?

– Minden értékes kőnek van valami legendája. Az akkori király a menyasszonyának készíttette ezt a láncot nászajándék gyanánt. Azt mondják, a rubinok varázserővel bírnak, hosszú és boldog házasságot biztosítanak a tulajdonosának.

Charlie azon tűnődött, milyen lehet, ha valakit így szeretnek.

– Csodaszép legenda.

Justin hunyorgott.

– Igen. És a lánc árát fel fogja hajtani. A licitálók semmit sem szeretnek jobban, mint a szép ékszerhez egy jó kis sztorit.

Charlie nevetett.

– És maga kihasználja ezt.

– Így van – ismerte el vigyorogva Justin.

Charlie kinyújtotta a kezét az üvegvitrin felé, de megállt, mielőtt megérintette volna.

– Ne aggódjon! A riasztó ki van kapcsolva. Nézze!

Justin kinyitotta az üvegtetőt.

– Így még szebb – sóhajtott fel Charlie.

– Szeretné megérinteni?

– Megérinteni, felpróbálni, hazavinni…

Elhúzta a kezét, nehogy kísértésbe essen és megfogja a köveket.

– Nem tehetek szemrehányást érte. És tökéletesen illene a bőre színéhez.

Charlie szinte már érezte, ahogy az aranylánc hűvösen a nyakára simul, egyszerre csodálatos és ijesztő birtokolni egy ékszert, amely… ilyen varázslatos. Aztán maga elé képzelte Vance Waverly vonzó arcát, ahogy felteszi rá a láncot. Elég volt. Fejezd be!

Azok az emberek, akik bejönnek ide, és aztán az ékszerek királynőjével távoznak, egész más világból valók, mint ő. Ami egyben azt is jelenti, hogy neki semmi köze sem lehet Vance Waverlyhez.

3. FEJEZET

– Nem kérek helyreigazítást az alaptalan híresztelések miatt – közölte Ann Richardson. A tekintete körbejárt az egybegyűlt igazgatósági tagokon. – És remélem, számíthatok mindnyájuk támogatására.

Néhányan idegesen fészkelődtek a székükön, csak Vance marad nyugodt, és figyelte a nőt, aki szálfaegyenesen, méltóságteljesen állt előttük. Jégkék szeme hideg volt. Elegáns szabású nadrágkosztümjében erősnek és büszkének tűnt.

Vance mindig is csodálta Ann Richardsont, de sosem annyira, mint most. Az újságcikk megjelenése óta az egész város róla beszél, de ő megőrizte hűvös közönyösségét. Vance csak gratulálni tudott hozzá. Ha Ann vehemensen védekezne, csak újabb alapot szolgáltatna a pletykáknak.

Az igazgatósági tagok aggódó, gondterhelt arcot vágtak, és Vance tudta, hogy a lehetséges következményeket fontolgatják. Ha nem sikerül gyorsan tisztázni a helyzetet, a pletykából komoly gyanú lehet, sőt később akár tény is. Akár bűnös, akár nem, a dolog könnyen Ann karrierjébe kerülhet, és tönkreteheti a hírnevét – akárcsak a Waverlyét.

A teremre nyomasztó csend borult, miközben lassan teltek a másodpercek. Vance is hallgatott, kíváncsi volt a többiek reakciójára, mielőtt nyilatkozna. Tudta, hogy nem sokáig kell várnia. És tényleg, kisvártatva megszólalt George Cromwell:

– Az egész ügy egyszerűen felfoghatatlan.

– Alaptalan vádaskodások. – Ann hangja nyugodtan csengett. – Sosem tenném kockára a Waverlyt, és remélem, hogy ezt önök is tudják.

– Igen – felelte George Cromwell. – Biztos vagyok benne, hogy mindenki értékeli a vállalat iránti elkötelezettségét, de a cikk egyértelműen jelzi, hogy probléma van.

Vance látta, amint Ann arca megrezzen, de valószínűleg ő volt az egyetlen, aki ezt észrevette.

– A cikk puszta feltevésekre és a szóbeszédre támaszkodik.

– De megjelent – felelte George Cromwell. – És mindenki azt fogja mondani, nem zörög a haraszt, ha nem fújja a szél.

Vance az égre emelte a tekintetét. Jellemző George-ra; imádja a közhelyeket. A vén róka már rég belépett a nyugdíjaskorba, de semmi jelét nem adta, hogy vissza kívánna vonulni. Imádta a hatalmat. A befolyást. Pillanatnyilag úgy tűnt, élvezi, hogy megszorongathatja Annt.

– Hogyan hihetnénk magának, amikor az újságírónak nyilván elegendő bizonyítéka van, hiszen leközölte a sztorit?

– Mióta kell egy újságírónak bármit is bizonyítania? – kérdezte Ann félvállról. – A napilapokban több a fikció, mint bármelyik regényben. Ezt mindenki tudja.

Jó érv, gondolta Vance, aki még mindig Annre szögezte kutató tekintetét. Ann mindig is ügyelt rá, hogy hűvös és távolságtartó legyen, és ez a stratégia most könnyen végzetes lehet.

– Az emberek elhiszik, amit olvasnak.

– Jaj, maradj már csendben, George! – szólt közbe Edwina Burrows az asztal másik végéről.

– Tudod, hogy igazam van.

A két idősebb igazgatósági tag heves szópárbajba keveredett, miközben Vance még mindig Annt figyelte. Kemény lehet szemben állni ezzel a társasággal és védekezni.

Végül Ann a férfi felé fordult.

– Vance? Mit mondasz? Az igazgatóságban te vagy az utolsó Waverly, és ezért sokra tartom a véleményedet. Hiszel nekem?

Vance nem vette le róla a tekintetét. Tudta, hogy mindenki feszülten figyel. Bármit is mond, azzal befolyásolja az igazgatósági tagokat – Ann mellett vagy ellene. Akárhogy is, ő elsősorban a vállalatért felelős. A Waverly több ezer embernek ad munkát. De tartozik annyival Ann-nek, hogy támogassa. Okos és rátermett üzletvezető, és sosem adott rá okot, hogy kételkedjék a lojalitásában.

Ennek ellenére nem volt biztos benne, hogy Ann mindenben igazat mondott. Akár tetszik, akár nem, George-nak egyvalamiben igaza van. Az újságíró valamit megtudott, valamit, amire alapozta a sztoriját. Amennyiben Ann-nek viszonya lenne is Daltonnal, kételkedett benne, hogy ártani akarna a Waverlynek.

– Hiszek neked – mondta hangosan és érthetően.

Végül is mindig az ösztöneire hagyatkozott.

Ann válla egy kicsit megfeszült. De Vance még nem fejezte be.

– Ennek ellenére fel kell készülnünk rá, hogy ez az újságírónő folytatja a mocskolódást.

Ann biztosan megértette a néma üzenetet: Ha csalódok benned, akkor jobb, ha van egy B terved, mert ha ki kell hogy rúgjalak a Waverly megmentése érdekében, habozás nélkül megteszem.

Ann kurtán bólintott.

– Igazad van. – Ismét az igazgatósági tagok felé fordult. – Dalton Rothschildban nem szabad megbízni. Ha azt hiszi, hogy megtalálta a gyenge pontunkat, lépni fog.

– Hogyan? – kérdezte Edwina.

Ann összeszorította a fogát.

– Nem kizárt, hogy megpróbálja megszerezni a cégünket.

Vance hallotta a felháborodott kiáltásokat és az ezt követő suttogást. Hogyhogy senki sem gondolt erre közülük? Rothschild először tönkreteszi az aukciósház hírnevét, aztán felvásárolja a romokat. Nem rossz terv, gondolta jeges közönnyel. De könnyen balul üthet ki. Majd ő gondoskodik róla.

Figyelte Annt, amint arra várt, hogy elüljön a hangzavar. Mivel ez nem történt meg, a mutatóujjával megkopogtatta az asztalt, akár egy tanárnő, aki le akar csillapítani egy osztályt.

– Mostantól nagyon óvatosaknak kell lennünk, meg kell figyelnünk az alkalmazottakat. Lehetséges, hogy Dalton beszervezett közénk egy kémet. Pillanatnyilag mindenki és minden gyanús. A Waverlynek szüksége van ránk – mindannyiunkra és az éberségünkre.

A beépített kém gondolata egyáltalán nem tetszett Vance-nek. Miért árulná el valaki a Waverlyt? A vállalat a lehető legjobb munkakörülményeket biztosítja, gondoskodik minden alkalmazottról. A pokolba is! A negyedik emeleten még egy óvodát is berendeztek, hogy a dolgozó anyukáknak ne kelljen aggódniuk a gyerekeikért.

Gyerekek.

A gondolat előhívott benne egy emléket. A bekeretezett kép Charlie íróasztalán… Egy kisfiú fotója, aki a kamerába mosolygott, és felvillantotta két hihetetlenül pici fogát. Kellemetlen érzés támadt benne, miközben az ülés folytatódott.

Azon tűnődött, vajon megbízhat-e Charlie-ban.

Szórakozottan hallgatta a teremben felszólalókat. Az igazgatóság két női tagja, Veronica Jameson és Edwina Burrows – mindketten a társasági élet fontos szereplői, és mindketten a hetvenes éveiket taposták – Ann pártját fogták.

– Biztos vagyok benne, hogy maga tudja a legjobban, mit kell tenni – jelentette ki Veronica.

– Köszönöm. Tudom, hogy ez a helyzet milyen nehéz mindannyiunk számára. – Ann hangja túlharsogta a többieket. – De ha összetartunk, nem kétlem, hogy…

– Összetartani? Mi ellen vagy ki ellen? A céget fenyegető veszély ellen? Vagy talán maga ellen?

Simon, egy ráncos kis emberke a botjával az asztalra csapott, hogy a többieket elhallgattassa. Vance is kizökkent a gondolataiból.

Simon régebb óta volt a Waverlynél, mint bárki más. Néhányan azt állították, hogy százötven éve a ház felavatásánál is ott volt. A gondolatra mosoly suhant át Vance arcán.

Simon dühösnek tűnt, attól lehetett tartani, hogy mindjárt megüti a guta.

– Ilyesmi még sohasem fordult elő! Addig nem, amíg bele nem egyeztünk, hogy egy nő vezesse az üzletet.

– Te jó ég! – mormolta Vance.

A régi gárda tagjai néha elfelejtették, hogy a huszonegyedik században élnek, és a nőknek manapság már nem csak a tűzhely mellett a helyük.

– Ez most nem segít, Simon.

Ann megőrizte a nyugalmát, és Vance csodálta a türelmét. Ha róla lett volna szó, akkor biztosan kitépi a botot az idős ember kezéből, és a sarokba hajítja.

Veronica és Edwina ismét a védelmükbe vették Annt, és Vance egyre idegesebb lett.

Az asztalnál álló üres szék felé pillantott. A nagybátyjának, Rutherford Waverlynek kellene ott ülnie. És Vance most nagyon szívesen meghallgatta volna az öreg véleményét. Ám Rutherford hallani sem akart többé a Waverlyről, amióta ő és Vance apja évtizedekkel ezelőtt csúnyán összevesztek. Vance sem beszélt már évek óta a nagybátyjával.

Ennek ellenére most szüksége lett volna egy józan ember tanácsára. Egy elfogulatlan véleményre.

– Akár tetszik, akár nem, a helyzet adott. – Ann halk, nyugodt hangja lecsillapította a vitatkozókat, mert csendben kellett maradniuk ahhoz, hogy megérthessék. – Amennyiben Dalton Rothschild arra készül, hogy rátegye a kezét a Waverlyre, nyitva kell tartanunk a szemünket és figyelni az árulkodó jeleket. Noha nem örülök, hogy ezt kell mondanom, de az embereink közül lehet, hogy valaki az ellenségnek kémkedik.

Vance ismét maga előtt látta az új titkárnőjét. Tulajdonképpen mit tud róla?

Visszatérve az íróasztalához Charlie átnézte Vance postáját. Először a festményosztály eredetiségigazolásait, aztán a Ming-vázák éppen megérkezett tanúsítványait.

A képernyőn átfutott minden iratot, mielőtt kinyomtatta volna őket. Boldoggá tette, hogy évszázadokkal ezelőtt élt művészekről olvashat, akik csodálatos remekeket alkottak, amelyek túlélték őket.

Vajon gondoltak arra, hogy a műveik ilyen soká fennmaradnak? Vagy csak az járt az eszükben, hogy elkészítsék a vázát, aztán eladják egy gazdag embernek, és eltarthassák a családjukat? Valószínűleg erre senki sem tudja a választ, de Charlie szívesen képzelte el a rég meghalt művészek életét. Vajon mit gondolnának, ha itt látnák az alkotásaikat ebben a modern aukciósházban?

Miközben a lézernyomtató halkan duruzsolt, éles csipogás hallatszott, amely egy e-mail érkezését jelezte. Charlie megnyitotta a levelezőprogramot, és a beérkezett levelekre kattintott. Aztán megdermedt.

A tekintetét képtelen volt levenni a képernyőről, a szíve kihagyott egy ütemet. A lélegzete elakadt.

Eltöltötte a jeges rémület.

4. FEJEZET

Vance elhagyta az üléstermet, és azon töprengett, amit Ann mondott. Olyan szívesen elhitte volna, hogy semmi sincs közte és Dalton Rothschild között. Mint ahogy azt is szívesen elhitte volna, hogy Dalton nem készül rátenni a kezét a Waverlyre. Az az elképzelés meg, hogy a soraikban kém van, egyenesen elviselhetetlennek tűnt.

Ám befészkelte a fejébe magát egy gondolat, ami még ennél is rosszabb volt. Ha már kémkedéssel gyanúsítanak valakit, akkor érdemes lenne Charlotte Potter személyét górcső alá venni. Új a vállalatnál. Ráadásul a titkárnője. Ez egy olyan pozíció, ahol sok bizalmas információhoz hozzájut.

Végigment a hosszú folyosón az irodájához. Bárki jött vele szemben, nyomban kitért az útjából. Vance alig vette észre. A gondolatok vadul cikáztak a fejében. Charlie lenne a kém? Vagy tényleg olyan ártatlan, mint amilyennek látszik?

Ki kell derítenie az igazságot.

Charlie rémülten meredt a pár soros üzenetre.

Tudom, hogy valójában ki vagy. Öt évre visszamenőleg továbbítsd Vance Waverly üzleti iratait erre az e-mail címre, különben megkockáztatod, hogy a bíróság elé citálnak, és alkalmatlannak találnak a gyereked nevelésére.

Alkalmatlannak? Charlie gyomra bukfencet vetett. Szépen felépített kis világa összeomlással fenyeget.

Félelem fojtogatta, alig kapott levegőt. Ő nem alkalmatlan. Szereti a fiát, és harcolni fog érte. Ennek ellenére megszólalt belül egy halk hang: A múlt utolért, és nem változtathatod meg. Nem titkolózhatsz örökké. Ha valaki rájön…

– Valaki rájött. De ki?

Hallotta saját hangjában a jéghideg félelmet. Nem történhetett meg. Egyszerűen lehetetlen. New Yorkban senki sem tud róla semmit – sem azt, hol nőtt fel, sem azt, kik a családtagjai. Kivéve…

A felismerésbe beleremegett. Az egyetlen személy, aki ismeri a múltját, Jake apja. A férfi, akit azóta nem látott, hogy közölte vele a terhesség hírét.

A férfi, aki nem is létezik, ahogy gyorsan kiderítette, amikor nyomozni kezdett utána.

Atyaég, micsoda idióta volt! Fiatal, ostoba és hiszékeny. A kisvárosból érkezett lány a Waverlynél kapott egy jelentéktelen állást, és ettől hirtelen… valakinek érezte magát. Tipikus esete annak, amikor a vidéki lány a nagyvárosba jön. Senkit sem ismer. Lenyűgözik a lehetőségek, amelyekről eddig még csak nem is álmodott.

Hamar talált Queensben egy kis lakást. Mindennap metróval utazott Manhattanbe. Az izgalmas metropolis részének érezte magát. Visszatekintve látta, milyen könnyű zsákmánya volt annak a férfinak, aki elcsábította.

Leejtette a telefonját, és egy magas, vonzó fickó felemelte. Egyetlen pillantás a mosolygó, barna szempárba, és ő a nagyanyja minden útmutatásáról megfeledkezett.

Még mindig szégyellte magát, ha arra gondolt, milyen könnyen elhitte a férfi bókjait. Megszédítette a figyelmességével…

Viharos gyorsasággal meghódította, és Charlie néhány hét múlva az ágyában kötött ki. Szent meggyőződése volt, hogy megtalálta az igaz szerelmet. Büszkeséggel töltötte el, hogy egy olyan jelentős építész, mint Blaine Andersen őt és csakis őt akarja. Azt mesélte neki, hogy a dédapja tervezte a Waverly aukciósházat. Olyan kedves és gyengéd volt, virágot meg édességet hozott neki az irodába. Charlie szentül hitte, hogy megtalálta álmai hercegét.

Egészen addig, míg nem közölte, hogy terhes, ugyanis azt követően a férfi köddé vált. Charlie keresni kezdte, és kiderült, hogy Blaine Andersen nevű építész egyáltalán nem is létezik. Az Andersen nevű építésznek, aki a Waverlyt tervezte, nem is volt gyereke. Elhitte a férfi minden hazugságát, mert annyira akarta, hogy szeressék. Hogy elfogadják.

Az emlékek hatására érezte, hogy elönti a harag. Ez csak Blaine műve lehet. Csak neki mesélte el a múltját.

– Nem fogsz másodszor is bolondot csinálni belőlem – motyogta, és gyorsan bepötyögte a kérdést.

Ki vagy?

A válasz nyomban megérkezett.

Nem számít. Ismerlek. És gondoskodom róla, hogy elvegyék tőled a gyerekedet.

Charlie gyomra görcsbe rándult a félelemtől, amikor meglátta ezeket a szavakat. A feladó, bárki volt az, küldött egy linket is. Charlie rémülten kattintott rá.

A képernyőn megjelent egy régi újságcikk. Egy történet az apjáról meg arról, hogyan halt meg. Gyorsan kilépett belőle, mintha attól félne, hogy a szavak beleégnek a képernyőbe, és szégyenfoltot hagynak rajta.

Charlie olyan erővel szorította össze a kezét, hogy egészen kifehéredtek az ujjpercei. Nem tudta, mit csináljon. Ha a bíróság előtt kell harcolnia a fiáért, veszíteni fog. Ehhez kétség sem fér.

– Jaj, istenem!

– Van valami gond?

Charlie megfordult és felugrott. Vance Waverly állt az ajtóban. Vajon látszik rajta a bűntudat? A szemében a pánik? A főnöke vajon mióta figyeli őt? Mit látott? Mit hallott?

Vance belépett a szobába, amelyet szinte teljesen betöltött. Olyan magas volt, olyan széles vállú, és éles szeme mintha a lány lelke mélyéig hatolt volna.

– Nem – mondta végül Charlie. – Semmi gond.

Könnyen jött a hazugság, noha a szájában keserű ízt hagyott. Pedig nem akart hazugságban élni. De milyen más választása maradt?

– Jól van. – Vance még mindig a titkárnőjét fürkészte. – Készen vannak a Ming-vázák papírjai?

– Igen, azonnal hozom.

– Tényleg minden rendben?

Vance összehúzott szemmel, töprengve fürkészte Charlie-t.

Szedd össze magad! Nem szabad kimutatnia, milyen ideges. A főnöke nem tudhatja meg, hogy valaki megpróbálta megzsarolni őt. Nem kockáztathatja meg, hogy rájöjjön, ki ő – legalábbis addig nem, míg kiutat nem talál ebből a káoszból. Majdcsak eszébe jut valami. Csupán időre van szüksége. Egy kis időre.

Charlie mély lélegzetet vett és bólintott.

– Természetesen. Hozom a papírokat.

Amikor Vance visszament az irodájába, Charlie egészen magába roskadt. Mit tegyen? Ha továbbítja a hivatalos iratokat, az állását kockáztatja. Ha nem, elveszítheti a fiát. Ráadásul ha rajtakapják, hogy kiadta másnak a bizalmas anyagokat, börtönbe csukhatják, és akkor is elveszíti a fiát.

Könnyek égették a szemét, és pislognia kellett. Nem fog sírni. Már nem az a naiv kislány, akit Jake apja elcsábított és elárult. Idősebb lett. Okosabb. Megégette magát, de megtanulta a leckét. És most már nemcsak saját magát kell megóvnia, hanem a fiát is. Senki sem veheti el tőle Jake-et.

Senki.

Az elkövetkező napokban Vance rajta tartotta a szemét a titkárnőjén. Jóllehet nem ismerte jól, de még ő is észrevette, hogy megváltozott. Ideges volt, és folyton összerezzent. Ha megnyitotta a levelezést, mintha attól tartott volna, hogy a számítógép nyomban felrobban.

– Valami nem stimmel vele – mondta.

– Akkor derítsd ki, mi az! – felelte Roark.

– Remek ötlet. Hogy eddig miért is nem jöttem rá?

Roark nem törődött a gúnyos hanggal, csak vállat vont. Elgondolkozva nézte a Fifth Avenue-n sétáló embereket. Beköszöntött a nyár, és a nap gondoskodott róla, hogy ezt mindenki észre is vegye. Az ég ragyogó kék volt, a hőség perzselő, és az utcai bódék legkeresettebb terméke a jéghideg víz volt.

Még a hatalmas napernyő alatt is érezte Vance a kánikulát. Ennek ellenére ragaszkodott hozzá, hogy az öccsével itt kinn egyenek, ahol nem hallgathatják ki őket.

– Tegnap megleptem Charlie-t az íróasztalomnál. Olyan sápadt lett, hogy azt hittem, menten összeesik.

Roark elvigyorodott.

– Ez nem jelent semmit. Ijesztő tudsz lenni.

Vance homloka ráncba szaladt. Ez nem igaz. Vagy mégis? Nos, ha jobban belegondol, a legtöbb ember visszavonul, ha ő belép egy helyiségbe. Csupán erről lenne szó? Charlie-t egyszerűen csak a jelenléte idegesítette?

– Nem, nem. – Vance megrázta a fejét. – Nem ijedtnek, hanem bűntudatosnak tűnt.

Roark ismét feléje fordult, és feltolta a feje tetejére a napszemüvegét.

– Ha tényleg tudni akarod, mi a helyzet, akkor szedd ki belőle. Csábítsd el!

– Tessék?

– Egy kellemes vacsora. Egy kis tánc. Egy kis bor… – Roark ismét vállat vont. – A leggyorsabban így lehet célba érni. Legalább összekötöd a kellemest a hasznossal.

– Ez erkölcstelen.

– Ugyanúgy, mint kémkedni a főnök után.

– Nem randizhatok a titkárnőmmel.

– Nincs erre semmilyen szabály.

– De feljelenthetnek szexuális zaklatás miatt.

Roark nevetett.

– Nem mondtam, hogy feküdj le vele.

Nem, de Vance gondolatai az akarata ellenére ebbe az irányba indultak el. Napok óta folyton Charlie Potter járt a fejében, és nem csak azért, mert kémkedéssel gyanúsította.

Szinte megszállottjává vált a hajának. Szerette volna megsimogatni a szőke fürtöket, érezni meztelen bőrén… És az illata – akkor is érezte a könnyű, virágos illatot, amikor Charlie nem tartózkodott az irodában. A hangja csengése és a lába a hihetetlenül magas sarkú cipőben… Igen, az utóbbi időben tagadhatatlanul túl sokat foglalkozik vele.

– És ha kiderül, hogy bűnös? – kérdezte Vance.

– Akkor kirúgod. Vagy felhasználod rá, hogy hamis információkkal lássa el Rothschildot.

– Használni, aztán eldobni – erre gondolsz, ugye?

Noha Roark nem a Waverly családban nőtt fel, azért ugyanolyan finom érzésű volt, mint ők. Benne lehet a vérükben. Miután az apjuk kiheverte a felesége és a lánya halálát, sűrűn váltogatta a barátnőit. Nem akarta még egyszer kockára tenni a szívét, így Vance érzelmi vákuumban nőtt fel.

Roarkot egyedül nevelte az anyja, bizonyára neki sem lehetett könnyű gyerekkora. Ettől csak még több bennünk a közös, gondolta Vance.

– Ha bűnös, semmivel sem tartozol neki – mondta Roark. – Ha ártatlan, akkor sem kell tenned semmit. Mindenki csak nyerhet az ügyön.

– Még meggondolom.

Mintha az elmúlt napokban gondolt volna valami másra is.

– Rendben. Tájékoztass a fejleményekről! – Roark ismét feltette a napszemüvegét. – Holnap reggel elutazom. Van még néhány elintéznivalóm, aztán irány Dubaj!

– Dubaj?

Vance elmosolyodott. A féltestvére igazi zseni, ha arról van szó, hogy értékes tárgyakat szerezzen meg a Waverly aukcióira. Ennek az a hátránya, hogy szinte soha nincs New Yorkban.

– Igen – vigyorodott el Roark. – Valami hihetetlen kincs nyomában vagyok. Ha sikerül megszereznem, Rothschild napja leáldozik, messze lekörözzük.

– Miről van szó?

– Meglepetés. Megéri várni rá. Bízz bennem!

Vance néhány bankjegyet dobott az asztalra, aztán követte az öccsét. Taxik dudáltak, a távolban egy mentőautó szirénája vijjogott, és hot dog illata terjengett a levegőben.

– Vigyázz magadra! – kérte Vance.

– Mindig ezt teszem. – Roark a bátyja vállára csapott. – Hamarosan visszajövök, és mindig nálam van a mobiltelefonom. Hívj fel, ha szükséged van rám!

– Persze.

Vance addig nézett Roark után, míg el nem tűnt a tömegben.

A fivére kincsvadászatra indul. Neki is el kell kezdenie a saját vadászatát. A titkárnője elcsábítását. Rosszkedvűen csatlakozott egy csapat gyalogoshoz, és átvágott az utcán. Az volt az érzése, hogy Roark munkája lényegesen unalmasabb, mint az övé.

Charlie egész héten rettentően ideges volt. Próbálta összeszedni magát, de…

– Harminckettes szám! – kiáltotta az árverező.

Charlie felriadt töprengéséből és összerezzent. Annyi adrenalin áramlott a vérében, hogy valószínűleg oda-vissza el tudott volna repülni a holdra.

Összpontosításra intette magát, és bevitt az aukciós helyiségbe egy teakfa tálcát, rajta egy gyémántokkal és zafírokkal díszített tiarát. Tilos a zsarolóra gondolnia, aki naponta egyre fenyegetőbb e-maileket küldözget. Most semmi esetre sem szabad megbotlania és hasra esnie, vagy elejtenie a tálcát.

Atyaég! Már a gondolat arra késztette, hogy lassabban menjen. Az árverező úgy nézett rá, mintha azt akarná mondani: Gyerünk már!

Charlie nem törődött vele, és megállt a pódium mellett. Közben egy kicsit megdöntötte a tálcát, hogy a nézők jól láthassák a tiarát.

Máskor élvezte volna ezt. Mosolyogna, és büszkén lépdelne a pódium felé, amiért részese lehet ennek a nagyszerű eseménynek.

Ma épphogy csak össze nem esett.

Beteget kellett volna jelentenie, és kihagyni ezt az aukciót. Csakhogy szüksége van a túlórákért kapott pénzre. Nem akarja hagyni, hogy a világa fenekestül felforduljon. Nem akar félni, tehát úgy tesz, mintha semmit sem érezne. Nem akarja elveszíteni, amit itt felépített.

– Harmincötezer dollár a kikiáltási ár.

Az árverező tette a dolgát, miközben Charlie gondolatai ismét elkalandoztak. Megoldást kell találnia. Mindennap rettegve nyitotta meg a levelezését. És a zsaroló egyre rövidebben írt. Fenyegetőbben. Charlie az első levél óta nem válaszolt, és remélte, az illető ebből arra következtet, hogy nem kapja meg az e-mailjeit.

Noha valójában tudta, hogy hiába reménykedik.

Bárki is küldte a leveleket, információt akar, és nem fog leállni, míg meg nem kapja. Vajon akkor vele mi lesz?

Börtön vagy munkanélküliség vár rá? Elveszíti a fiát?

A szíve vadul kalapált, és gyengeség vett erőt rajta. Nagyot nyelt és kihúzta magát. Az ajánlatok most gyorsabban jöttek. Az ár egyre emelkedett. Telefonok csörögtek, és névtelen vevők tettek ajánlatokat. A levegő vibrált a feszültségtől, de Charlie ebből semmit sem érzékelt. Végül az árverező kalapácsa lesújtott, és ő a zajra összerezzent.

– Hetvenötezer dollárért eladva.

Ez volt a jel Charlie számára, hogy a tiarát vigye vissza arra a helyre, ahol az új tulajdonos majd az aukció végén átveheti.

Justin elvette tőle az ékszert.

– Köszönöm, kedvesem. Most pihenhet egy keveset. Legközelebb csak a negyvenegyes és a negyvenhatos számoknál lesz szükségem magára.

Charlie mosolyt kényszerített magára.

– Itt leszek.

– Hé, minden rendben?

Atyaég, ilyen könnyű átlátni rajta? Hogyan lehetne sikeres kém és lophatna el valamit Vance Waverly orra elől, ha már Justin is – aki alig pillant fel a rábízott kincsekről – nyomban észreveszi, hogy valami nem stimmel vele?

– Minden rendben. Csak éhes vagyok egy kicsit, mert ma kihagytam a reggelit.

– Akkor menjen és egyen valamit! – Justin megpaskolta Charlie karját. – Gondoskodtunk egy kis büféről.

– Ezt fogom tenni.

Justin azonban már oda sem figyelt.

– Sam, a piros bársonyra tedd az ónixgyűrűket, ne a feketére!

Mindenki sürgött-forgott, és Charlie kisurrant a teremből, hogy egy kicsit egyedül lehessen.

Már napok óta töprengett a problémáján, de nem talált megoldást. Nem tudta eldönteni, mit tegyen. Nem tudta, kivel beszélhetne erről, mert senki sem ismerte itt őt azokból az időkből, mielőtt Manhattanbe jött volna. És azt akarta, hogy ez így is maradjon.

Elvett egy sütit az asztalról, és lerogyott az egyik székbe. Beleharapott a fahéjas édességbe, de mintha fűrészport evett volna.

Jake odafent játszik az óvodában. A kisfia biztonságban van, és boldog. Gondoskodnia kell róla, hogy ez így is maradjon. De ehhez meg kell lopnia azokat az embereket, akik bíznak benne.

– Nem lehet akkora a baj – szólalt meg valaki mellette mély hangon.

Vance Waverly állt az ajtóban, és őt nézte. Forróság áradt szét Charlie testében. A férfi általában öltönyt viselt, és abban is fantasztikusan festett. De aznap fekete farmert és fehér inget vett fel, hozzá fekete csizmát. Nemcsak vonzó volt, hanem… valahogy veszélyes. És olyan szexi, hogy Charlie-nak kiszáradt a szája, és alig bírta lenyelni az utolsó falatokat.

Köhögött, krákogott, tenyerével a mellkasát ütögette és levegő után kapkodott, miközben könnyes lett a szeme.

Vance odanyújtott neki egy üveg vizet, és várakozóan állt mellette, amíg Charlie ivott, és a köhögése lassan csillapodott. Miután végül megnyugodott, a férfi rámosolygott. Micsoda mosoly volt! Még szerencse, hogy ritkán mosolyog. Egyetlen nő sem lenne biztonságban tőle.

– Még sosem fordult elő velem, hogy egy nő a látványomtól majdnem megfulladt.

– Megijesztett.

– Nyilvánvaló. – Vance félrebillentette a fejét. – Minden rendben?

– Persze. – Charlie két kezével szorította a vizes üveget. – Minden rendben.

– Jól van. – Vance odahúzott magának egy széket, és helyet foglalt rajta. – Tehát mitől ilyen ideges?

– Semmitől – hazudta Charlie, és a férfi arannyal pöttyözött barna szemébe nézett. – Csak fáradt vagyok. A fiam rosszul aludt az éjjel, és ez azt jelenti, hogy egyikünk sem pihente ki magát.

– A férje nem tud segíteni?

Charlie elpirult.

– Nem vagyok férjnél.

– Kemény lehet.

– Nem vitatom, mégsem adnám semmiért.

– A fiának szerencséje van.

– Tehát mit keres itt?

– Dolgozom. – Mosoly suhant át Vance arcán.

Zseniális, Charlie. Tényleg zseniális.

– Igen, de általában nem jön el az aukciókra.

Vance vállat vont.

– Látni akartam magát.

– Hiszen mindennap lát.

Charlie egyre idegesebb lett, és próbálta titkolni, hogy egész testében remeg.

– Igen, de ez más. Nem az irodában vagyunk, itt mintha… csak barátok lennénk.

Charlie nevetett, és ivott még egy kortyot.

– Barátok?

– Talán rosszat mondtam?

Ó, ha tudná! Ők ketten nem lehetnek barátok. Az ember a barátai társaságában nem ideges. Nem álmodik róluk erotikus, zavarba ejtő álmokat. És a barátok nem kémkednek egymás után – sőt az egyik nem rúghatja ki a másikat.

– Nem hiszem – felelte Charlie, hiszen nem mondhatta el mindazt, amit gondolt.

– Helyes. Akkor szeretném ma este meghívni vacsorázni a „barátnőmet”.

– Tessék?

5. FEJEZET

Senki sem lepődött meg jobban, mint maga Vance, amikor előrukkolt ezzel a meghívással. Noha Charlie az arckifejezése alapján legalább ugyanakkora sokkot élt át.