Adèle Dan: Angyali fogság

© Adèle Dan, 2025

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Szerkesztette és lektorálta: Kovács Attila

Korrektúra: Szeremley Virág

Borítóterv: Coverist Studio – Bakos Fanni, Faniszló Ádám

Grafika: Baracskai Krisztina

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Elektronikus változat: Farkas István

Szerző Facebook-oldala: Adèle Dan szerzői oldala

Instagram: adeledan_hungarian

Tiktok: adeledan_hungarian

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2025

ISBN: 978 615 685 575 6 (epub)

ISBN: 978 615 685 576 3 (mobi)

Akiknek már elegük van a szőke hercegből

A SZERZŐ JEGYZETE

FIGYELMEZTETÉS

TRIGGER WARNING

Kedves Olvasó!

Az Angyali fogság a Démoni ketrec sorozat 2. része. Nem értelmezhető az első rész olvasása nélkül.

A könyv dark fantasy, dark romance kategóriába tartozik. Az erőszak, brutalitás és sötét erotikus részek explicitek, emiatt 18 éven felülieknek szól a könyv! Mindemellett a történetben találkozol nem egészséges kapcsolatokkal. Bár ezek a kapcsolatok nem emberi fajok között alakulnak ki, előfordulhat, hogy a zsáner sajátossága miatt neked ez sok lesz. A könyv mély témákat dolgoz fel, mint mentális betegségek, traumatizáció, függőség és gyászfeldolgozás. Tudd, hogy a könyvet nem könnyű olvasmánynak szánom.

Ha a figyelmeztetésektől nem riadtál vissza, akkor…

Alig várom, hogy visszarepítselek
ebbe a kísértésekkel teli világba!

Filizi

Darianus (Darya): Démonkirály

Lizander (Nársz): démon, Darya jobb keze

Léthé: sellődémon, Filizi folyóinak az istennője

Nársz: démon, Lizander egyik személyisége

Sylla: medúza démon, haja kígyókból áll. Harmadik, vörös szeme pillantásával képes az áldozatát szoborrá változtatni, miközben feltárja előtte a lelke legsötétebb darabjait.

Kripot: Küklopsz, Daryát szolgálja

Vikar: Az első démongyerek, akinek Lotte látta az átváltoztatását

Herebu

VÉNEK

Izemír

az angyalok vezére

Esemuel     Íra     Efeziel     Ena

13 VEZETŐ

Lavian: fővezér

Fébé

Avron

Damosz

Szolón

…

HARCOSOK

Kevita, Riena, Fielen

Gorgóna

Triton: Sellőkirály

Vinnia: sellő, Triton háremének egyike

Fehér. Ismét fehérben vagyok.

Lehunyom a szemem, kizárva ezzel a mandulavirág-színű sátorlapon átszűrődő napsütést. Nem mozdultam ki innen, mióta Lavian három napja magamra hagyott. Nehéz bevallanom, de nem mertem. Végre oda kerültem, ahová vágytam, és mégis minden percben rettegek, mikor jön vissza Lavian. Mikor ad nekem ultimátumot. Az indákkal átszőtt ágy, és a barna kúszónövények által tartott tükrös asztal biztonságot ad, a sátorból kinézni azonban már nem merek.

Ennek a biztonságnak azonban ma vége lesz.

– Mozgasd az ujjaidat!

Megköszörülöm a torkomat. Úgy teszek, ahogy a mellettem ülő angyal mondja. Görcsös ujjaimat mozgásra kényszerítem, miközben tekintetem felsiklik a lány fehér arcára.

Hasonlítunk. Riena alacsony és szőke, mint én, bár az én hajamból még mindig nem koptak ki a halványlila csíkok. Mi több, a tövétől nő, mintha már nem festék lenne. A testem változik, ahogy hozzászokom a Második Világhoz. Angyalok és démonok birodalmához, akik olyan lényekkel élnek együtt, melyek a mondákból léptek ki. Az én világom, a Harmadik Világ, pedig olyan halandóknak ad otthont, mint én.

Otthont.

Sosem éreztem otthon magam a szüleimnél. Tudom, nem kellene hibáztatnom őket. Begyógyszereztek, mert azt hitték, skizofrén vagyok. Őrültnek tartottak, mert démonokat láttam. Tudom, túl sok voltam nekik, túl sok figyelmet követeltem. De mégis, az utóbbi napokban egyre dühösebb lettem rájuk. Ha megteremtették volna azt az otthont, ahol biztonságban éreztem volna magam, ha lett volna hely, ahova visszamehetek, talán sosem repülök olyan férfiak karjába, akik csak kihasználtak. Vajon ugyanolyan rossz döntéseket hoztam volna akkor is, ha szerető család vesz körül? Ha megmutatták volna a biztonságot, beleegyeztem volna abba, hogy Darya elvigyen Filizibe?

Darya.

A démonok királya, a Kraldem, aki elvitt a világába, és elérte, hogy ne érezzem olyan nyomorultan magam, mint az én világomban. A hónapok alatt felszedett izmaim önmagukért beszélnek. Robbanékony vagyok, gyors. Bár megsebesültem a három nappal ezelőtti csatában, amikor az angyalok elhoztak Herebuba, az ő földjükre, még sosem éreztem magam ilyen erősnek.

– Hú… – Az angyallány szeme felcsillan, ahogy meleg kezével megtapogatja ujjaimat. Világoskék szeme irigylésre méltóan szépen ívelt. Érkezésem éjszakáján jött be először a sátramba, hogy ellássa a sérüléseimet, azóta is mindennap bejár. Kicsatolja a három napja eltört karomat rögzítő zöld fagipszet, és elkerekedik a szeme.

– Te aztán gyorsan gyógyulsz! – ingatja a fejét mosolyogva. Erőtlenül visszamosolygok.

Hiába hasonlítunk, már rájöttem, hogy Riena és én teljesen különböző személyiségek vagyunk. Ez a lány valóban olyan, mint egy angyal. Nem bújik álarc mögé, egyszerűen csak kedves.

– Persze, hogy gyorsan. A démonfatty vérében fürdött!

Na, ugyanez nem mondható el a másik angyallányról, aki kényelmesen elterpeszkedik az ágyamon, gesztenyebarna haja szétterül a fehér paplanon. Kevitát tegnap láttam először. Úgy jött be a sátramba, mintha ez a világ legfájdalmasabb feladata lenne. Nem mintha én hívtam volna be.

– Azt tettem, ami kellett a túléléshez – mormogom, és szemem sarkából látom, hogy a barna hajú angyal forgatja a szemét.

Megmarkolom a szoknyámat. Mégis mit kellett volna tennem, miután az egyetlen reménysugár, hogy az angyalok jobbak, mint a démonok, összeomlott? Lavian megölte Mathyst, a belga kisgyereket a szemem előtt. Pont úgy, ahogy Darya a svéd fiút a szertartás alatt. Én csak felejteni akartam. Ember vagyok. Fogalmam sem volt, hogyan birkózzak meg ekkora veszteséggel. Ahhoz nyúltam, amihez mindig is nyúltam. De a gyógyszereimnél valami sokkal jobbat kaptam, és az Darya vére volt.

Mozognom kell a székben, mert a combjaim között fokozódik a melegség, ahogy a Démonkirály vérére gondolok. Az érintése örök nyomott hagyott rajtam, ahogy az oszlopnak csapott, és ajka minden porcikámat feltérképezte.

Nagyot nyelek.

Darya emlékére egy pillanatra a táskámra siklik a tekintetem, ahova a könyvet rejtettem. Nem tudom, miért nem akarom senkinek sem megmutatni. Nem szeretném, ha elkoboznák tőlem. Pandora arca, mint Filiziben, itt, Herebuban is, nyugalmat ad esténként. Semmit sem reagáltam Darya leveleire, amiket észrevétlenül, valamilyen megmagyarázhatatlan módon ír a napsárga könyv hátuljába.

Nem reagálok, de elolvasom.

Kis Bajnokom!

Hiányzol. Az utóbbi hetekben annyiszor keltem
az ízeddel az ajkamon, hogy már semmi más
nem elégítheti ki az éhségemet.

Bár ahogy hallgattam azokat a vérfagyasztóan törékeny
nyögéseket, tudom, hogy én is hiányzom neked.

Már attól is megkeményedem, hogy leírom ezt.

Mi lesz majd, amikor még többért könyörögsz?

D

Kis Bajnokom!

Hogy megy a beilleszkedés? Megtaláltad már, amit keresel?
Otthon érzed magad?

Mind a ketten tudjuk, hogy a helyed nem Herebu
napsugara alatt van.

Hanem az én árnyékomban. Mellettem.

D

A többi levél stílusa e között a kettő között mozog. Darya szavai néhol tartózkodóak, néhol olyan túlfűtöttek, hogy elpirulok, és a légzésem szaporább lesz. Esténként úgy alszom el, hogy a combom belső felét égeti a vágy, amikor arra gondolok, Darya hozzám ér, hogy könyörgök neki, adjon többet magából. Tegnap este olyan levelet kaptam, hogy már nem bírtam tovább ezzel a feszítő érzéssel. Le kellett csúsztatnom a kezemet a hasamon, hogy kielégítsem magam, miközben a szürke szempárra gondoltam. És, bár biztosan csak képzelődtem, úgy éreztem, a démon velem van a sátorban, figyel engem a sötétségből.

De ez már nem számít. Ennek vége.

Ma angyallá változom.

A gondolatra összecsomósodik a gyomrom, és a szívem erősebben kalapál. Ez a helyes döntés. Mindig is ez volt.

Riena kecses ujjai végigsimítanak a karomon, amely heges még, de csak ennyi jelzi a kapott sebeket, már meggyógyultam. Darya és Lavian vére együtt hozott vissza a halálból.

– Mit tett velem pontosan Lavian vére? – Megfeszülök, ahogy visszaemlékszem a csata utáni percekre, amikor az angyal megitatta velem a vérét. Soha nem fájt még semmi annyira. Minden sejtem égett, és úgy érzem, csak a szerencsémnek köszönhettem, hogy nem haltam meg.

Riena felsóhajt, az ágyon elterpeszkedő Kevita lassan kifújja a levegőt, mielőtt megszólal.

– A vérünk halálos a démonvérűekre. Théos tudja, miért, de benned félig angyali, félig démoni vér van, így az angyalvér meg is támadott, és nem is.

Felül, széttárja a kezét, fekete szemét gyorsan Rienára veti, mielőtt tekintetével megtalálja az enyémet. Ruhája szalagokkal kanyarodik fel formás lábaira, és továbbhalad széles derekán. Felsőtestét egy szürkébb, szintén szalagokkal díszített top fedi.

– Természetesen – mormogja –, hallottunk a hatalmas önfeláldozásodról. A kevert vérű, aki megölte magát, és akit persze visszahoztak a halálból. Drámai! Tudod egyáltalán, hányan haltak meg közülünk a csatában? Vagy, hogy…

– Kifelé!

Kikerekedik a szemem. Az utasítás nem tőlem jön, Riena néz tüzesen Kevitára, akinek szája széle legörbül.

– Jaj, Ri, nem úgy értettem…

– Semmi szükségünk rád, nem segítesz. Lotte ma átváltozik, egy lesz közülünk. Nincs szüksége arra, hogy megvádold olyan dolgokkal, aminek a felét sem érted!

A szőke lány felém fordul, arca kisimul, kacsint. Bizonytalanul rámosolygok.

Kevita felsóhajt, mormog valami olyasmit, hogy jó, mindegy. Vet egy utolsó, vágyakozó pillantást Rienára, majd rám egy kevésbé kellemeset. Felrántja a bejáratot, megtorpan, biccent valakinek, majd elmegy.

Egy magas lány lép be, a távozó Kevita után néz, majd felhúzott szemöldökkel Rienához fordul. Fahéjszínű haja olyan hosszú, hogy még felfogva is leér a combjáig. Az öltözete hasonló szalagokból áll, mint Kevita és Riena ruhája, de az övé fekete, és mellrészét mattszürke páncél fedi. Ezüst dárdáját letámasztja a sátor falához.

– Mi történt?

Riena megrázza a fejét.

– Feleslegesen járatta a száját.

A magas lány füttyent, halkan felnevet.

– Ma este valaki a kanapén alszik. Így mondják ezt a te világodban, nem igaz?

Rám néz világoskék szemével, halvány ajkát mosolyra húzza. A kérdés, a hanglejtés annyira hasonlít egy démonéra, aki közel áll a szívemhez, hogy egy pillanatra összehúzom a szemöldökömet.

– Igen, így, mármint, ha… – Rienára nézek. – Kevita a párod, ugye?

– Az angyalok között nincs párod. – A szőke lány elsimít egy hajtincset a füle mögé, mire a magas lány felhorkant.

– Vannak azért olyanok, akik szeretnek féltékenyek lenni.

Riena felhúzza a szemöldökét, és a másik lányra villantja fehér fogsorát.

– Mint például te?

Az angyal szeme összeszűkül.

– Szeretnéd, ha ismét összevernélek gyakorlat közben?

Elismerően lebiggyesztem az ajkamat. Ki gondolta volna, hogy egy ilyen kedves lány, mint Riena, harcos? A szőke angyal édesen felkacag, és arra leszek figyelmes, hogy az én szám széle is feljebb görbül. A köztük lévő beszélgetés majdnem feloldja a gyomromban lévő gombócot.

Majdnem.

A nemrég belépő lány felém fordul.

– A nevem Fébé – mondja.

– Én Lotte vagyok. Lotte Olson.

Fébé szája széles mosolyra húzódik.

– Tudom. Tudjuk. Mindenki tudja.

Nevetve felhörgök.

– Bocs. Egy ideje már nem igazán tudom, hogyan mutatkozzak be. Ha nem mondanék semmit, jobb lenne?

A harcos lány vállat von.

– Majd rájössz, milyen nevet adsz magadnak. De én ragaszkodnék a Lottéhoz, egyedi név.

– Ugyan, Fébé, tudod, hogy ez nem lehetséges!

Kérdően Rienára bámulok.

– Új nevet kell választanom?

– Igen – bólint a lány. – Amikor átváltozunk, megtisztulunk. Hátra hagyjuk a nevünket, a múltunkat, ami bűnökkel teli, hogy egy olyan ügyért harcoljunk, ami jó.

Az ajkamba harapok, ami már sebes a sok töprengéstől. Riena olyan magabiztosan jelentette ki azt a szót, hogy jó, mintha meg sem fordulna a fejében, hogy amit tesznek, rossz is lehet. Azért ölnek embergyerekeket, mert démonvérrel születnek, amiről nem tehetnek. Megsemmisítik őket, mielőtt démon válhatna belőlük.

És ez jó. Jó, hogy megölik őket.

Megijeszt, hogy így gondolkodom. De ezt kell mondogatnom magamban, mert a másik alternatíva az, hogy ezek a gyerekek szörnyekké válnak. Démonokká, akik gyerekeket rabolnak el, és ha az átváltoztatásuk nem sikerül, vagyis nem törik meg a gyerekeket, megölik őket. A saját szememmel láttam, ahogy Darya beleharap egy halott fiú szívébe. Megborzongok, ahogy a földre csöppenő vér hangját hallom a fejemben, és látom, ahogy lecsorog Darya álláról…

– Meg is fordíthatod a nevedet.

Fébé kiragad az emlékekből, zavartan nézek rá.

– Hogy mi?

– Ettol – mondja, és elfintorodik. – Jobban átgondolva, ne. Mégse tedd. Ez borzasztó.

Riena és én egyszerre mosolyodunk el, mire Fébé nevetve int egyet.

– Az egyik Vezető vagyok Lavian mellett. Apropó, Lavian…

A férfi említésére a szívverésem felgyorsul. Két napja nem láttam. Egyszer jött be megszemlélni a sebeimet, miután felébredtem. Amikor megérintette a karomat, a bőrömön cikázott az elektromosság. Olyan érzésem volt, ezt ő is érzi, és kellemetlenül érinti. Másnap Rienával jelent meg, és a számban keserű ízt hagyott a lány szépsége. Ezek szerint itt is mindenki szép, akárcsak Filiziben a démonoknál.

Belenézek Fébé vakítóan kék szemébe, és ismét elönt a bizonytalanság. A lány gyönyörű, hosszú lábak, kerek fenék. Egy harcos teste, aki, gondolom, az ágyban is tökéletes.

Vajon melyikükkel lehetett már Lavian?

És mégis, Lotte, nem gondolod, hogy vannak komolyabb dolgok is, amikkel foglalkozhatnál ma? Mondjuk, hogy angyallá változol?

Ma végre jó leszek. Végre bebizonyosodik, hogy nem vagyok őrült. Hogy a jó oldalt választom, amit mindig is kellett volna.

Akkor miért van a gyomromban mégis ez a csomó?

Fébé előkotor a fonott kosárból egy adag gyümölcsnek kinéző valamit, ami zöld és narancssárga, mintha mangó lenne.

– Lavian küldi – közli közömbösen. A gyomrom annyira görcsben van, hogy semmit sem tudnék enni, de udvariasan bólintok.

– Köszönöm, majd később…

– Baromság – int Fébé, elővesz egy barna üveget, és fehér fogsorával kinyitja. Riena megforgatja a szemét, mire a harcoslány kiköpi a szájából a dugót. – Most mi van?

Felém nyújtja az üveget.

– Lavian úgy gondolta, örülnél, ha ehetnél valamit. Én úgy gondolom, inkább leinnád magad, hogy megkönnyebbülj, nem igaz?

Jézusom, hogy ne szeretnék inni inkább!

Lehúzok egy nagy kortyot. Dió és alma keveréke kellemesen égeti a torkomat, és továbbhalad a gyomromba. Az íze vad, ajkamon érzem a fahéjas fűszereket, kis gondolkodás után lehúzok még egy kortyot.

– Ez…

– Mennyei? – néz rám Fébé.

– Tudod, igazán nem kéne leitatnod a szertartás előtt. – Riena bosszúsan megrázza a fejét.

– Nem is fogom – vág vissza Fébé, kiveszi a kezemből az üveget, belekortyol. Felsóhajt, lassan végigmér.

– Tudod… – kezdi a harcoslány, hangja megremeg. – Olyan jó érzés, hogy végre nyertünk valamit ellenük. Nem is valamit, hanem… téged. Évek óta csak démonvérűek tudnak átváltozni, kivéve… – Megrázza a fejét, mintha nem akarná folytatni. – A csatában olyan sok barátunkat veszítettük el, hogy… – Nagyot nyel. – Gyászolunk. De te, azzal, hogy itt vagy… Mindent… mindent megért.

Szemében könnyek gyűlnek, Riena megfogja a kezemet. Ösztönösen elhúznám, nem szeretem, ha idegenek megérintenek, de úgy érzem, benne vagyok egy mély megosztásban, amit nem akarok megtörni.

– Fébének igaza van, Lotte – suttogja, és olyan reménykedve néz rám, hogy az előbbi alkohol hatása megsemmisül, és a gyomrom ismét görcsbe rándul. – Te vagy az, aki kell nekünk, és a mai nap… – Megremeg az ajka. – A mai nap angyallá fogsz változni. Fogalmad sincs, milyen érzés ez nekünk. Évszázadok óta vártunk erre a pillanatra. A reményre, hogy nyerjünk.

Megborzongok. Pontosan így nevezett Darya. Reménynek.

Rohadt Darya.

– De te most itt vagy – folytatja Riena, és megszorítja a kezemet. – Egy leszel közülünk. A testvérünk leszel. Meghoztál egy döntést, hiába van démonvéred is, tudod, mit kell választanod. Bízunk benned, Lotte!

Bíznak bennem, hogy kinyissak egy kaput nekik, de fogalmuk sincs, mennyire nem vagyok közéjük való, milyen sötét gondolatok vannak bennem.

Nem tudják, hogy önként lefeküdtem az ördöggel.

Megrázom a fejemet. Rienának igaza van. Meghozom a jó döntést, a jót választom, ahogy egész életemben kellett volna.

A sátor ajtaja hirtelen felnyílik, és belép Lavian.

Bronzszeme azonnal megtalálja az enyémet, egy pillanat alatt az arcomba szökik a vér. Szerencsére nem úgy tűnik, mintha észrevenné.

Végignéz a szobán, meleg mosolyt váltanak Fébével egészen addig, míg a férfi tekintete eléri a lány kezében lévő üveget.

– Oh, Théos fényére… – morogja Fébé, és a szemét forgatja, miközben megpróbálja eldugni a kosara mélyére. Lavian szeme szikrákat szór.

– Neked elment az eszed?! – Mély hangjától libabőrös leszek. – Zulut adsz neki élete legnagyobb döntése előtt? Mégis mit gondoltál?

A férfi szeme elsötétül, széles válla megfeszül, ahogy farkasszemet néz a lánnyal. Fébé kihúzza magát, tekintetében kihívás szikrázik.

– Semmi baja nem lesz két kortytól, ezt te is tudod, felesleges apáskodnod felette! Ez a lány túlélte a Démonkirályt. Théos fényére nem értem, hogyan lehetsz olyan ostoba, hogy azt hiszed, parancsolhatsz neki!

Kikerekedik a szemem, ahogy a lányra nézek, aki már csípőre tett kézzel áll Lavian előtt. Úgy érzem, ki kell állnom magamért.

– Fébének igaza van. El tudom dönteni, mikor, mit csináljak, Lavian. Nem vagyok a bábutok.

Az angyal tekintete ellágyul, felsóhajt.

– Jó, persze. Nem vagy az. De az alkohol módosíthatja a döntéseidet…

– Szerintem van elég tapasztalatom abban, mi módosíthat engem.

Sokat sejtetően nézek rá, ahogy a gyógyszereimre gondolok, amik gyerekkorom óta elnyomták a személyiségemet. A mai napig kiszárad a szám, és elönt a vágy, ahogy a színes tabletták képe megjelenik lelki szemeim előtt.

Bárcsak bevehetnék párat, hogy lenyugtassam magam.

– És tényleg ne apáskodj felettem – ráncolom a homlokomat. – Mert furcsa. Alig nézel ki idősebbnek nálam.

Lavian kilélegez egy nevetést.

– Sokkal idősebb vagyok.

– Mennyivel?

– Az ezerötszázas években születtem.

– Uh! És egész életetekben ilyen gyönyörűek maradtok?

Mind a három angyal felnevet, elpirulok.

– Jó az alap – kacsint rám Lavian. – Mint neked.

Bronzszeme pár árnyalattal sötétebb lesz, lassan végigmér, a szívem gyorsabb ütemre vált.

– Ha abbahagytátok egymás szemmel vetkőztetését, ami, megjegyzem, szerintem sokkal jobban összekeveri a gondolatokat, mint az alkohol, talán mehetnénk is? – kérdi gúnyosan Fébé. Elkapom a tekintetem Lavianról.

– Remek ötlet, készen vagyunk! – kiált fel lelkesen Riena, és a tükör felé fordít a székben. – Mit gondolsz?

Megszemlélem magam. Úgy nézek ki, mint egy ártatlan, tizenhat éves kislány.

A hajamba vékony, zöld indákat fontak. Fehér tulipánok kapaszkodnak a lila végekhez, hogy hosszabbnak tűnjön. A fürtök alig érnek a vállamhoz, mert le kellett vágnom, mikor a küklopsszal, Kripottal küzdöttem. A halvány smink nem tudja elfedni a szemem alatti karikákat, az arcomon a leheletnyi pirosító is műnek tűnik sápadt bőrömhöz, amely most ráadásul fehérebb a szokásosnál.

Mi fog történni velem? Fájni fog, mint a démonoknál? Mi van, ha meghalok? Ha nem vagyok elég jó? Ha nem sikerül?

Mi lesz, ha itt sem leszek elég jó?

Összeszorítom a fogamat, és a dekoltázsomra nézek a merészen kivágott fehér csipkeruhában. Az egyetlen dologra, ami bizonyítja, hogy mégsem vagyok tizenhat éves. A bátyámtól kapott kulcskarika ezüstösen csillog a tükörben, emlékeztetve arra, hogy egyszer valaki igazán szeretett.

– Nagyon… fehér – nyögöm ki, mire Riena felnevet, Lavian szórakozottan felröhög, Fébé sokat sejtetően elmosolyodik.

– Szerintem készen állsz – mondja Riena, megfogja a kezemet, kényszerítve arra, hogy ránézzek. – Én bízom benned, és szerintem gyönyörű vagy! Eleget jártál már a sötétségben, itt az ideje egy kis világosságnak!

Rám kacsint, felpattan, és int, de Lavian megszólal:

– Menjetek előre. Előbb beszélek Lottéval.

A két lány csevegve elhagyja a sátrat, egyedül maradok Laviannal.

Csend borul kettőnkre. Kifújok egy nagy levegőt, a tükrös asztal felé fordulok. Letörlöm a Riena által felkent halvány rózsaszín rúzst, addig sem kell Lavian szemébe néznem.

Amikor csak az álmaimban találkoztunk, vagyis amikor meghaltam, és valami „köztes helyre” vitt, más volt a társaságában lenni. Nem tudatosult bennem, hogy ilyen nagy, hogy ilyen tekintélyt parancsoló, és egyáltalán nem éreztem bizsergést mindenhol, amikor rám nézett. Legalábbis nem ennyire, mint most.

– Egyetértek Rienával – mondja –, túl sokat voltál a sötétben.

Egy idő után hozzáteszi:

– Megértem, hogy félsz.

Görcsbe rándul a gyomrom, és a kelleténél erősebben markolok a szék karfájára. Ha ez a rituálé csak egy kicsit is hasonló, mint Filiziben…

– Fájni fog? – kérdem halkan, mire Lavian vonásai megkeményednek. Lassan bólint.

A tükör felé fordulok, és határozottan a saját szemembe nézek.

– Kérek öt percet egyedül – jelentem ki keményebben, mint szeretném, de nem akarom, hogy Lavian lássa, az összeomlás szélén állok.

– Várnak minket, lassan mennünk kell…

– Csak öt nyomorék percről van szó, Lavian, amíg feldolgozom, hogy akár meg is halhatok azon a szertartáson, amire rákényszerítettetek!

Lavian ajkai szétnyílnak, majd összezárulnak. Bólint.

– Kint leszek. Öt perc.

Komolyan veszem, hogy számolni fogja.

Megfordul, de mielőtt kimenne, megtorpan.

– Csak akkor nem sikerül a szertartás, Lotte, ha nem tértél meg. Te azonban már meghoztad a döntésedet. Otthagytad Daryát, angyallá akarsz válni. Fájni fog, de utána soha semmi sem fog annyira fájni, mint azelőtt. Ha ez számít… – Nyel egyet, lágyan rám néz. – Bízom benned.

Kimegy, a sátor ajtaja egy ideig libeg, majd végleg megáll, és beterít a mozdulatlan csend.

Remegő kézzel az ajkamra kenem a kedvenc sötétlila rúzsomat, a légzésem már annyira nehéz, hogy a számon keresztül veszem a levegőt.

Fájni fog, de sikerül, ha… megtértem?

Sikerülnie kell. Laviannak igaza van, meghoztam a döntésemet.

Felsóhajtok, a táskámért nyúlok. Kiveszem belőle Pandora könyvét, de ahelyett, hogy az ő arcképével nyugtatnám magam, megmagyarázhatatlan módon az utolsó oldalra lapozok. Csak üres lapot találok.

Előveszek a táskámból egy tollat. Nincs sok időm gondolkodni, azt írom, ami eszembe jut.

Az uralmadnak a mai nappal vége, Darya.
Milyen a veszteség íze?

Mielőtt kitörölhetném ezt a borzalmasan béna szöveget, mintha rányomtam volna a küldés gombra, a lap beszívja a betűket. Nem baj, Darya tegnap óta nem küldött semmit, biztos úgysincs most a kezében…

Ha az íze csak fele olyan édes, mint a tiéd, már megérte.
D

A bőröm felforrósodik, a szívem már nem a pániktól ver összevissza.

Ég veled, Darya. Ha valaha még látjuk egymást,
már ellenségként találkozunk.
L

Vagy egyáltalán nem találkozunk, mert meghalok.

Ha?
D

Bármi megtörténhet, Démonkirály. Nem irányíthatsz mindent.
L

Hamis. Mindent irányíthatok. Te pedig, mindent képes vagy túlélni, kis bajnokom. Még a mai napot is.
D

Megdermedek. Darya tudja, hogy ma van a szertartás? Mégis honnan? Vannak kémei? Lehet, ezen a könyvön keresztül mindent hall? Úristen, lehet, hogy itt van? Becsukom a szemem, hogy lenyugtassam magam. Darya nincs itt, nem lehet itt, démon nem teheti be ide a lábát. Darya nem érhet el hozzám.

Mert ha elér hozzám, megöl, vagy a rabszolgájává tesz, vagy bármit megtehet velem.

Hirtelen rájövök, miért is írtam neki. Lehet, hogy soha többé nem látom…

Ha soha többé nem beszélnénk, itt az utolsó
üzenetem hozzád.
L

Gyorsan lerajzolok egy ökölbe szorított kezet, egy felálló középső ujjal. Türelmesen várok, bár, hogy mire, azt nem tudom.

Kikerekedik a szemem, ahogy az üres oldalon feltűnő tintapacnik egy pillanatra kirajzolják Darya… farkát. Azon kapom magam, hogy halkan nevetve felhörgök. Fogalmam sem volt, hogy így tud rajzolni.

Vigyázz, mit kívánsz, kis bajnokom. Az én világomban
ez a szimbólum egykoron csodás dolgokat jelentett.
D

Istenem! Összezárom a combomat. Megrázom a fejemet, ahogy rájövök, mit sikerült elérnie Daryának. Ha csak pár pillanatra is, de elfeledtette velem, mi fog ma történni, és ez többet segített, mint az alkohol.

Becsapom a könyvet, és a táskámba teszem. Furcsa, sziszegő hang üti meg a fülem. Összeráncolom a homlokomat, a tükörasztal mögé nézek. A szívem a torkomba ugrik, egy zöld kígyó farkát látom elsuhanni a sátor ponyvája alatt. Mire halkan felsikoltok, a hüllő már eltűnik, helyette Lavian ront be.

– Lotte? – szól, és felhúzza a szemöldökét. – Indulhatunk?

Tekintete sötétlila ajkamra vándorol, és talán csak képzelem, hogy megremeg a szája széle. Arra bámulok, amerre a zöld kígyó eltűnt.

Darya azt mondja, túlélhetek mindent. Ebbe kapaszkodom, de a rettegés jégkarmokkal csimpaszkodik belém. Vagy, vagy.

Nincs köztes út. Ma vagy angyal leszek, vagy halott.

– Azta…

A szertartástól való félelem egy pillanatra elpárolog, ahogy meglátom a tájat.

Csúcsos, méregzöld hegyek támasztják egymást. A sátram olyan magasan helyezkedik el, hogy ellátok messze, egészen a mélykéken fénylő óceánig. Olyan érzésem van, mintha Hawaiin lennék.

Dzsungel borítja a környéket, csavaros oszlopmaradványok bújnak meg az indás fák között. A hegyek lépcsőzetesek, mintha termesztenének rajtuk valamit. Körülöttem, a földbe építve fehér márvány nyúlik el az egész tisztáson. Fák indái lógnak a fűre. Apró, ovális tavak verik vissza a fehér napsütést.

Egy görög és kínai kert keveréke az egész környék.

Lavian hátrafordul.

– Nos? Tetszik?

Mosolyogva ingatom a fejem.

– Azok az indák ott maguktól mozognak? – mutatok egy lila levelű fára, aminek az indái egy türkizkék tó vizét fröcskölik.

A férfi bólint, majd egy távolban lévő hegycsúcsra mutat.

– Ott lesz a szertartás.

Az arcomról lefagy a mosoly.

– Mehetünk? – kérdi Lavian, és invitálóan kitárja a karját.

– Szóval te nyerted meg a taxis szerepét?

– A mit? – kérdi értetlenül, mire legyintek, és megrázom a fejemet.

– Nem érdekes.

Engedem, hogy az angyal átkaroljon. Az érintésétől elönt a forróság. Lavian háta mögött arany csillámpor sistereg, majd szárnyat formálva előbukkannak a hófehér tollpihék. Ahogy felnézek a gyönyörű végtagokra, leheletem Lavian nyakára csapódik, mire nagyot nyel. Háromszögekkel megformált tetoválás díszíti a nyakát, a füléből lelógó lánc hozzáér a kulcscsontjához.

– Tetszik a fülbevalód – mondom. Olyan egyszerű, mint a Bengt-től kapott kulcscsomó.

– Kösz – bólint, futni kezd, mire a pulzusom megugrik.

– Várj, mit csinálsz, azt hittem, hogy…

Az utolsó szavam sikoltásba torkollik, amikor a lépcsőről a szakadékba veti magát. Körmömet Lavian bőrébe mélyesztve kapaszkodom, arcomat a vállába fúrom. Bármennyiszer csinálta velem ezt Darya, sosem fogom megszokni.

– Te barom! – szitkozódom, miközben a szívem a torkomban kalapál. – Ezt most muszáj volt?

Az angyal vigyorog, és a mellkasához szorít.

– Még utoljára átélheted, milyen szárnyak nélkül – kacsint rám. – Mellesleg, ha átváltozol, a barom tiltólistás megszólítás.

Erre felkapom a fejemet.

– Ezt hogy érted?

– Az egyik hadvezér vagyok a tizenkettő közül. Fébét ismered, alá tartozik Kevita, Riena pedig alám. Te Fébé alatt leszel.

– Hogyhogy nem nálad?

– Úgy jobban tudok koncentrálni a Démonkirályra.

Az angyal rám néz, szeme úgy csillog, mint egy borostyán.

– Úgy gondoltuk, jobb, ha a saját nemedtől tanulsz harcolni. Úgy látom, Fébét szimpatikusnak találod.

– Persze, hogy annak találom, de…

Azt akarom mondani, hogy téged jobban ismerlek, de ez nem igaz.

Elkapom a tekintetem Lavian aranyozott szeméről, mielőtt megolvaszt.

Úgy érzem, összezavar, már megint túl sok minden történik velem egyszerre, és nem tudom, mibe, kibe kapaszkodjak. Gondolataim visszaterelődnek Darya levelére. Honnan tudta, hogy ma van a szertartás?

– Mi lesz Daryával, ha átváltozom? A Démonkirály érezni fogja? És ha elmegyünk a Mennyek Kapujához, és ott lesz, és…

– Ne törődj azzal, mi lesz, Lotte.

Felhorkantok. Gyűlölöm, hogy mindenki titkolózik előttem, és nem bíznak meg bennem annyira, hogy válaszoljanak a kérdéseimre.

– Oké – fújok dühösen. – Végül is, ha meghalok, nem is baj, hogy nem mondod el.

– Nem fogsz meghalni – jelenti ki Lavian határozottan, és gondolkodva néz a távolban lévő hegy felé, majd felsóhajt, és irányt vált.

Elkerekedik a szemem.

– Hova megyünk? Miért…

– Több ezer évet vártak rád, vagyis arra, amit megtestesítesz. Tudnak várni még öt percet. Mutatni akarok neked valamit.

Érdekes, az előbb alig bírta megvárni azt az öt percet.

Egyre feljebb repülünk. A légzésem gyorsul, és olyan szorosan zárom össze a szememet, hogy az már fáj.

Nem lesz baj, nem lesz baj.

Lavian elenged, de kezét a derekamon tartja. Talpammal puha talajt érintek. Bátortalanul kinyitom a szemem. Fehér ködöt látok, a távolban a kék ég, és ha lenézek…

Eltátom a számat.

Egy felhőn vagyunk.

Zavartan nézek Lavianra, aki pimasz mosollyal, érdeklődve figyel.

– Tudod, Lotte, a halhatatlanság néha elég monoton, de még sosem hoztam fel embert a felhőre – mondja. Sóhajjal egybekötött nevetés szakad fel a torkomból.

Nem hiszem el, hogy egy felhőn állok.

– Hogyan…

– Minden angyalvérű képes erre. És ha átváltozol, te is feljöhetsz ide. Bármikor.

Mert szárnyam lesz.

Felnevetek. Ránézek a messzi bárányfelhőkre, le a lábamra, majd magam köré. Olyan érzés, mintha vattacukorban lépkednék.

– Akarom ezt – suttogom, és komolyan gondolom. Ha szárnyam lesz, soha többé nem tudnak bezárni. Elmenekülök bárhonnan. Szabad leszek.

Lavian megköszörüli a torkát, ránézek, és azonnal elpirulok. Nem vettem észre, hogy a tenyerem lecsúszott kidolgozott hasára.

Elrántom a kezemet. Hirtelen süllyedni kezdek a felhőben, mire Lavian átkarol.

– Úgy látszik – vonja fel a szemöldökét –, még nem vagy kész a felhőjárásra. A démonvéred lehúz.

Felsóhajtok. A démonvérem.

Mi lesz, ha emiatt mégsem tudok átváltozni? Mi lesz, ha valóban meghalok?

– Hé! – Lavian finoman megérinti az államat. – Örülök, hogy lemostad azt a rózsaszín sminket. Nem illett hozzád.

Benedvesítem az ajkamat, de csak azért, mert fogalmam sincs, mit mondjak. Lavian közelsége egyszerre zavaró és megnyugtató.

Vajon, ha átváltozom, jobban megismerhetném?

Feltérképezem gyönyörű arcát, széles arccsontját, vastag, vörösesbarna szemöldökét, sötétbarna haját, amit most a nap megvilágításában vöröses foltok tarkítanak. Lavian vonzó, és valami megmagyarázhatatlan okból azonnal elpirulok a közelségében. Néha úgy érzem, mintha régről ismerném. Egy biztos pontnak érzem őt itt, az angyalvilágban, pedig valójában nem ismerem.

És hiába gyönyörűek a bronzszemei, hiába érzek melegséget, ahogy átfogja a derekamat. Darya szavai csengenek a fülemben.

Ne feledd, kinek a nevét sikoltottad. Te is tudod, hogy ezek után már nem lehetsz soha másé. Már eladtad a lelked az ördögnek.

Nagyot nyelek, mert igaza van.

– Lotte – szólal meg Lavian halkan, kiragadva a gondolatmenetemből –, amikor kételyeid lesznek, kérdezd meg magadban, miért választod ezt az utat. Amikor fájni fog, mert nem hazudok, borzalmasan fájdalmas lesz, gondolj arra, hogy Daryának mennyire fáj majd később. Gondolj arra, azzal, hogy angyal leszel, megtörheted őt.

A kezem remegni kezd, ahogy a Filiziben látott szertartások képei leperegnek lelki szemeim előtt. Darya minden gyermek testét felszakította.

Ránézek remegő kezemre, amivel Lavian pólójába kapaszkodom.

A fehér bőr nemsokára vörös lesz.

– Lotte – szólít Lavian, lágyan kutatva az arcomat –, készen állsz?

– Én… – kezdem, de nem tudom befejezni a mondatot.

Félek. Rettegek. Én ezt nem akarom.

De Laviannak igaza van. Arra kell gondolnom, miért választom ezt az utat.

Újra a messzeségbe nézek, friss, üde illat kúszik az orromba. Ha a szabadságnak van illata, akkor az ilyen lehet.

– Tizenhat éves voltam, amikor bezártak a pszichiátriára – suttogom, mire Lavian szeme elkerekedik, majd ellágyul.

– Tudom – mondja együttérzően.

– Néha kinéztem az ablakomon, és arra gondoltam, milyen jó lenne, ha szárnyaim lennének. – Hagyom, hogy a szavaim elérjenek az angyalhoz, és mikor bólint, folytatom. – Mert ha végre tudok repülni, soha többé nem zárhatnak be. Inkább meghalnék, mint hogy újra bezárjanak.

Lavian türelmesen méreget, szeme szinte sárgán szikrázik a napsütésben.

– Szóval igen – bólintok. – Készen állok.

Az angyal a karjába kap, pimasz mosollyal rám néz.

– Akkor ideje, hogy induljunk, démonvérű.

Eltátom a számat, mire Lavian felnevet, és elrugaszkodik a felhőről. Azon kapom magam, hogy én is elmosolyodom.

– Köszönöm, hogy megmutattad ezt a helyet. Azt hiszem… azt hiszem, jobban érzem magam – mondom csendesen. Lavian rám kacsint, és ez olyan vonzóvá teszi az arcát, hogy a szívem kihagy egy ütemet.

– Mindent megmutatok neked majd Herebuból, ha átváltozol. Ez a hely tele van eldugott csodákkal.

– Ez úgy hangzik, mint egy ígéret.

– Az is – bólint Lavian.

– Akkor, azt hiszem, várom már, hogy betartsd ezt az ígéreted.

Lavian közelebb húz magához, ahogy suhanunk.

– Én is – suttogja halkan.

A szívem hevesen ver, amikor több száz angyal közé ereszkedünk. Az épületnek alig van teteje, romokban áll, mégis stílusos, mintha direkt lenne így. Az angyalok a széles oszlopokra, a beborult tetőszerkezetre, vagy a környéken lévő fehér sziklákra szálltak le.

Mindenki engem bámul, ahogy lecsúszom Lavian karjából.

Szemem megakad öt angyalon egy márványasztal mögött. A középen lévő férfi tekintete megragadja az enyémet, és a félelem apró karmokkal felkapaszkodik a gerincemen. Itt senki sem néz ki idősnek, mintha a harmincas éveikben lennének. Ennek a férfinak a szeme azonban évszázadokról árulkodik. Fekete haja és fekete szeme illik napbarnított arcához. Érdeklődően néz, és ettől az összes ösztönöm az ellenkező irányba taszít, legszívesebben elfutnék.

Lavian a derekamra teszi a kezét, és finoman előretol. Elefántcsont színű kőlépcsőkön baktatunk fel.

– Vének! – szólítja meg őket Lavian. – Szeretném bemutatni nektek Lottét, aki a mai nappal készen áll arra, hogy átváltozzon.

A háttérben suttogás tör ki, és érzem, ahogy az arcom ég a sok figyelemtől.

– Lotte Olson, a nevem Esemuel – int a fejével a férfi, és közelebb jön hozzánk. – A kevert vérű, akinek lehetősége van a világosságot a sötétség ellen fordítania. Hálásak vagyunk neked az önfeláldozásodért.

Az arcomból kifut a vér. Megnyalom az ajkamat, nyelvemmel áhítozom egy gyógyszer keserű ízére, ami lenyugtatna.

Vagy Darya vérére.

A férfi elmosolyodik.

– Hálásak vagyunk az önfeláldozásért, amit hozol értünk. Az önfeláldozásért, hogy elhagyod a neved, és újat választasz. Az önfeláldozásért, hogy nem féltetted az életedet a démonok világában, és most sem félted. Hálásak vagyunk, hogy a vágyad, hogy angyal légy, nagyobb, mint a félelmed a halállal szemben.

Hát pont kurvára nem így van, de összeszorítom a kezem, és igyekszem olyan emlékekre gondolni, amik bátorítóak. A lányokra a sátramban. Lavian ígéretére. A szárnyaimra.

Meg fogok halni. Igazából nem is az a kérdés, meghalok-e vagy sem, hanem hogy felkelek-e utána.

A férfi valami dicső múltról, és még dicsőbb jövőről beszél, hogy miképpen fogják velem legyőzni a Démonkirályt. De én nem tudok figyelni, Darya mai levelére gondolok.

A démonnak megvolt a lehetősége, hogy megöljön engem és Laviant. Nem tette. Miért? Ha tudta, hogy elmegyek, és angyallá változtatnak, miért nem állított meg?

Mit tervez Darya?

– Lotte?

Lavian hangja kirángat a gondolatmenetemből. A férfi bronzszeme belém ég. Bele akarok kapaszkodni, de az angyal tekintete távoli.

Nem fogok sírni, nem fogok…

A halálom helyszíne alig pár lépéssel előttem helyezkedik el. Esemuel rám szól, hogy menjek, de földbe gyökerezett lábbal állok. Lavian bátorítóan az asztal felé int. Elfordulok tőle. Elnyújtott léptekkel közelítek a kő felé.

Emlékek peregnek le előttem. Bengt ölelése. Darya nevetése, ahogy harcolunk. Maya, a húgom. Sosem bírtam elköszönni tőle.

A látóterem elsötétül. Nem emlékszem, hogyan feküdtem rá az asztalra. Lelki szemeim előtt Darya ezüstös haja, felhőszürke szeme jelenik meg.

Segíts…

– Théos fénye vezessen átváltozásod útján, Lotte Olson! Felejtsd el a múltadat, és gyere vissza közénk egy új testtel, új lélekkel! Most utoljára hallod a neved.

Becsukom a szemem. A kezem jéghideg, a lábfejem fázik.

– Nyisd ki a szemedet, gyermek. Látni akarom, ahogy elhagyod ezt a világot.

A döbbenettől kinyitom. Esemuel dárdájával nézek farkasszemet. Fehér kristályos vége a nap és köztem csillog. Indák kúsznak fel, és fognak le.

– Ne… – suttogom.

Esemuel kántálni kezd egy ősi nyelven. A dárda kristályán keresztül a fény a mellkasomra vetül.

Egy másodperc erejéig a sokk megtart.

Aztán kezdődik az igazi pokol.

A torkomból olyan sikítás tör elő, mint még soha. Nem késekkel kaszabolnak szét. A nap fényével égetnek.

A fájdalom elmondhatatlan. Sikolyom betölti a teret. Zavaros bugyborékok törnek fel a számból. Az égés továbbhalad a hasamon. Majd a köldököm alá. A szememet csípi a bőrömről felszabaduló füst. Megfulladok a vérem szagától. A fájdalom elhomályosítja a látásomat.

– Kérlek… ne…

Esemuel nem hagyja abba a kántálást. Tovább éget. Lemállott bőrömről az asztalra csorog a vér.

– Kérlek…

Nem hall senki. Egyedül vagyok. Az indák úgy láncolnak le, ahogy régen a pszichiátrián.

Az emlék éget legbelül.

A fájdalom kibírhatatlan, a sötétség közelít. Nem tudom felfogni, mi történik. A saját halálom után könyörgök, hogy vége legyen.

Elmosódnak a fények. Üvöltve szorítom a fejem a kemény kőre. Lelki szemem előtt két, ezüst pont jelenik meg.

– Darya…

A kép kitisztul. A szürke szempár helyett Esemuel összezavarodott tekintetébe nézek. A dárdája ismét felettem van. Könyörgök, de nem használ. A fény következő csapására a nyakam megfeszül, majd nem mozdulok többet.

Kába vagyok.

Üresen a sötétségbe bámulok.

Oldalra fordulok, de a testem mégsem mozdul, mintha különváltam volna tőle.

– Harcolj!

Az ismerős hang bezengi a teret.

– Nem tudok – hallom a hangomat, de nem mozdul a szám.

– Már nem az vagy, aki régen, kis bajnokom. Már nem zárhatnak be téged. Már nem kényszeríthetnek olyan dolgokra, amit nem akarsz. Harcolj!

Kinyitom a szemem, nem látok semmit. Nem érzek semmit.

És ekkor tudom.

Meghaltam.

– Szabadulni akarsz, kis bajnokom? Vagy örökké valaminek a rabja maradni?

– Nem tudom, mit tegyek…

– Fogság, vagy szabadság?

Behunyom a szemem, de ugyanazt látom, mint amikor nyitva volt. Sötétséget, csillagokat, az űrt.

– Soha többé – suttogom.

– Mi soha többé?

– Soha többé nem zárnak be.

– Akkor égesd ki magad a kötelekből, Kindra.

A szemem kipattan, a szám mozdul.

– Ez. Nem. Az. Én. Nevem!

Nem tudom, hol vagyok, miért vagyok itt.

Csak azt tudom, hogy itt fekszem a sötétben, egyedül. Fény után kutatok.

A lapockám ég és kellemetlenül viszket, mintha a bőröm alatt karmokat húznának végig. Nem férek el a saját bőrömben. Minden szűk. Kitolom a mellkasomat. Kemény márvány nyomja a gerincemet. A pulzusomat újra érzem, a szívem megindul, és a bőröm… a bőröm ismét ég. De nem úgy, mint ahogy az a valaki megégetett. Nem emlékszem a nevére. Az égés kellemesen meleg. Ismerős, fehér fény von körbe. A fény újra rám pakolja az izmokat, a leégett bőr begyógyul.

A lapockámban érzett szorítás már kibírhatatlan. Valami kiszakad a hátamból. Felkiáltok, a bennem feszülő fehér fény kirobban belőlem.

Egy kéz nyúl felém. Megragadom, hogy megvédjem magam. Leégetem róla a bőrt. Valaki felkiált. Valami felhúz a lapockámnál fogva. Már nem fekszem, hanem állok az asztalon.

Fény sugárzik belőlem, kiáltozásokat hallok.

Kiszabadultam.

Mosolyogva nyitom ki a szememet, megpillantom a kék eget. Alma és trópusi gyümölcsök illata keveredik a levegőben, veszélyes virágpor zúdul az orromba. Hirtelen beugrik a szertartás. Lavian. Riena. Fébé.

Sikerült.

Felkacagok, de a nevetést nem követi senki.

Sikerült. Átváltoztam.

Tekintetemmel Laviant keresem. Széles mosollyal nézek rá, de ahelyett, hogy viszonozná, arcára árnyékot fest a rémület és a sokk.

Értetlenül nézek körbe. A látásom még homályos, cseng a fülem. A kezemre pillantok. Egy emberi kar maradványai vannak benne. Esemuel a földön vergődik, leégett karja helyét szorongatja.

Körülöttem fekete a márvány. Minden megégett. A lapockámban érzem a mozgást. Szellő süvít a hajamba, ahogy valami megmozdul hátul a gerincemnél.

Homályosan látok, de tudom, hogy szárnyam nőtt. Olyan fehér, mint az engem körbevevő fény. Ismét felnevetek. Lavianra nézek, de nem nevet vissza. A tekintete komoly. A dárdájáért nyúl, éppúgy, mint a körülötte lévők.

Mi a baj? Én égettem meg Esemuelt?

Lavian felém hajítja a hastamját.

Elkerekedik a szemem. A testem egy pillanat alatt dönt a menekülés mellett. A derekamtól indul a mozdulat. Felemelkedem, a fehér fény távozik belőlem. A vele elszabadult erő fellöki az angyalokat. A levegőbe kapok, és repülök. Égett hús szaga száll fel, értetlenül meredek magam elé.

A tömegben megtalálom Laviant. A szertartás előtti pimasz mosolyából semmi nem maradt. A helyét düh és harag veszi át.

De miért?

Ahogy a szárnyammal csapkodok, lassan oldalra hajtom a fejem. A látványra kiszökik a vér az arcomból. Megdermedek.

Fehér szárnyaim vannak.

De nem angyalszárnyak.

Ez hogy lehet?!

Kikerekedett szemekkel bámulom a fehér denevérszárnyakat. A szívdobogásom elnyomja a körülöttem lévő hangokat a fülemben. Kétségbeesetten nézek Lavianra, akinek elmélyülnek szeme alatt a karikák. A gyűlölet átjárja vonásait. Fébé arcáról, akivel reggel még egy barátság kezdetére ittunk, eltűnt a kedvesség, harcra kész tekintettel méreget.

Megrázom a fejem, tekintetem kegyelemért könyörög. Végig nézek a pusztításon, amit okoztam. A megégett angyalok bőréről száll a füst. Esemuel kiáltása belém vág.

Zakatol a szívem, kényszeresen rázom a fejemet. Lavian a levegőbe emelkedik. Az ösztönöm nem engedi, hogy egyhelyben maradjak. A szárnyam mozgásba lendül, és suhanok.

Nem tudom, hogy kell repülni. A félelem visz. A hátizmaim savasodnak. Nem szoktak hozzá ilyen mozgáshoz. Gyors vagyok, de az egyre közelebbről érkező kiáltások azt jelzik, nem eléggé.

Meg fognak ölni. Hogyan történhetett ez?

Én csak ki akartam szabadulni. Ott voltam a sötétben, és a fényt kerestem.

A fényt választottam, a rohadt életbe, hogyan változhattam démonná?!

A gondolatra a szívem kihagy egy ütemet. Az lennék? Démon? Senkin nem láttam még fehér denevérszárnyakat.

Egy dárda süvít el mellettem, ami kibillent az egyensúlyomból. Kisebbre húzom a szárnyívet, süvítek a levegőben. Engedem a légáramlatnak, hogy megtartson. Mégis hova mehetnék?

A hatalmas óceán felé veszem az irányt. Egy másik hastam belekap a szárnyam szélébe. Felordítok a fájdalomtól. Zuhanni kezdek a dzsungel felé. Tapasztalat nélkül nem tudom, hogyan állítsam meg magam. Az utolsó pillanatban ejtőernyőként használom a szárnyamat. Elérem egy magas fa csúcsát, az ágak belém vájnak. Hatalmas reccsenést érzek a szárnyamban, felkiáltok. A dzsungel indái megtartanak, fokozatosan esem lefelé.

Hatalmas csattanással érkezem a füves talajba. Egy pillanatra kiszorul belőlem a levegő. Köhögve tápászkodok fel. A fájdalom a szárnyamban összenyom, felnyüszítek. Odakapok. Meleg vér folyik a tenyeremre.

Egy kövér fának támaszkodom. Forog velem a világ, a fű és az ég párszor helyet cserél.

Lépéseket hallok.

Egy kéz szorul a torkomra, és a fához csap. Azonnal kitisztul a látásom.

– Lavian… – fuldoklom a szorítása alatt.

– Te rohadt démon! – sziszegi a fogai között, a tekintete zavart a gyűlölettől. – Ezért engedett vissza közénk, nem igaz?!

A levegőm fogy, a lábam Lavian lábszáránál kalimpál. Sötét foltok kerülnek a látóterembe.

– Lavian, engedd el! – Egy vörös, göndör hajú angyal lép mellénk. A vállára teszi a kezét. Már láttam valahol. – A lány nem démon, vedd már észre a homályos agyadtól, Théos fényére!

Lavian erősíti a szorítását, felnyüszítek.

– Érzed a vére szagát? Neked démonnak tűnik?

Lavian ködös tekintete véres szárnyamra téved. Nagyot szív a levegőből, összeráncolja a homlokát. Végre úgy néz rám, mintha valóban látna. Elenged.

A földre esem, próbálok lélegezni, de az első pár vétel nem megy.

– Sokszor csak a gyűlöleteddel tudsz gondolkodni, ami elhomályosítja a látásodat, Lav! – kiáltja a vörös hajú.

Lavian úgy néz rám, mint egy utolsó rongydarabra. Mintha már nem is léteznék. Letérdel mellém, durván megfogja az államat.

– Mi a fasz történt a szertartás alatt? – A szememet elöntik a könnyek az ujjai okozta fájdalomtól. – Angyalnak kéne lenned, vagy halottnak!

Megrándul egy arcizmom.

– Jobban örülnél, ha halott lennék?

Lavian nem habozik.

– Persze.

Elkerekedik a szemem, kifut az arcomból a vér. Hogyan keveredtem megint ilyen helyzetbe? A szertartás előtt még az előttem lévő férfihoz bújtam, valami halvány reménnyel, hogy befogadnak.

De most patthelyzetben vagyok. Nem mehetek vissza Daryához. A démon megöl az árulásom miatt, és most már itt sincs otthonom.

Ismét nem tartozom sehová.

A vörös hajú szétválaszt minket Laviannal.

– Már mondtam, hogy nem démon, figyelsz te rám? – Megvakarja fejét, mire vöröses hullámai irányt váltanak. Barna szemével egy pillanatra rám tekint. Zavartság és izgalom tükröződik szép arcán. – Valami történt a szertartás alatt. Lehet, a mi hibánk volt, hiszen nem csak angyal vére van…

– Áh, megvagytok! – Komoly női hang üti meg a fülemet, Fébé sétál hozzánk. Egy pillantásra sem méltat. – Úgy látom, nem öltétek meg, helyes. Hozzátok a Vénekhez! Ott eldöntik, mi lesz a szörny sorsa.

A térdemre ejtem a kezemet. Szörnyeteg. Szörnyeteg vagyok.

A szívem veri a bordáimat, sötétség borul a látóteremre. Hogyan történt meg velem mindez?

Darya…

Darya, mit tettél velem?

Mivel Lavian nem volt hajlandó cipelni, Avron, a vörös hajú angyal – akit a démonokkal való csata után láttam – karjaiban vagyok. Nem ellenkezem. A szárnyam eltört. Összeszorított fogakkal viselem az égető fájdalmat.

Egy csavaros oszlopokkal teli térre szállunk le. A végében fedett templom áll, a hegy szikláiba olvadva. Nincs kapuja, aranyozott por száll a bejáratnál.

– A por segít abban, hogy a templom tudja, ki jön be hozzánk. Angyal-e az illető vagy sem – magyarázza Avron, miközben lerak. Ő az egyetlen, aki rám néz.

– Hogy érted ezt? Azt hittem, démonok nem léphetnek be ide.

– Démonok valóban nem. De nem csak angyalok és démonok léteznek a második világban. – Avron az égre mutat, mielőtt belépünk. – Az angyali port a fényből képezzük. Théos napjából, ami segít nekünk a démonokat is megégetni. Most, hogy átmentél a fényporon keresztül, mindenki tudja, hogy nem vagy démon. Elégetett volna.

Eltátom a szám. A Bengt-től kapott medál meleg bőrömre tapad. Senkit sem érdekelt, hogy elégek-e, vagy sem.

Megállunk a Vének előtt, tekintetem Esemuel égett karjára esik.

– Én…

– Nem tudjuk begyógyítani – szakít félbe Esemuel, hangját betölti a fájdalom. Karja helyéről vércseppek hullanak a kék mozaikos padlóra. – Egy végtagot vissza tudunk növeszteni, de csak mi öten, Vének. Nem volt még olyan sebünk, amit ne tudtunk volna helyrehozni. – Közelebb lép.

– Mi vagy te, Lotte Olson?

– Nem tudom – suttogom. – Nem tudom, mi történt. Én csak a fényt kerestem, erre ott volt Darya…

– Hogy mi?! – szakad fel mély hang Esemuel torkából, és a teremben lévő többi angyalból. – A démonfatty nem lehetett ott! Démon nem léphet be Herebuba, még az ő hatalmával sem!

A férfi hirtelen előreront. A torkomra fog, és azonnal kiszorítja belőlem a levegőt. A szemem sarkából látom, Lavian ökölbe szorítja a kezét.

– Te hazug démonribanc! Meg foglak…

– Ejnye-ejnye, Esemuel.

A hangra a férfi elengedi a nyakamat.

A nő Esemuel megmaradt karjára teszi a kezét. A szeme ijesztően kék sötét bőréhez képest, mintha kontaktlencsét hordana. Alig magasabb nálam, irigylésre méltó alakját kék ékszerekkel telerakott, szürke, lenge ruházat fedi.

– Most nem vagy magadnál – mondja a férfinak. Körbenéz, a teremben lévő angyalokhoz szól. – A lány nem démon. Ennek vigyétek hírét! Bármiről is legyen szó, kiderítjük, mi történt. Most pedig, távozzatok, csak a tizenhárom Vezető maradjon!

A nő hangjára az angyalok szétszélednek. A Vezetők kifaragott márványszékekbe repülnek fel, félkör alakban a Vének előtt. Köztük van Lavian, Fébé és Avron is.

– Íra a nevem – mutatkozik be a nő. A tekintetében kíváncsiságot látok. – Esemuelt ismered már, bár hozzá kell tennem, általában jobb a modora. Persze ez félkarúan lehet, változni fog.

A legmagasabb vénre mutat, aki szintén legfeljebb harmincnak tűnik, szeme alatti karikák mélyítik szigorú nézését. – Ő itt pedig…

A napbarnított férfi előrelép, vakítóan kék szemében undor és megvetés vegyül.

– Izemír – lép elém, elfintorodik. – És épp eleget húztuk az időt a bemutatkozásra. Leégetted a bátyám karját. Ha a tárgyalás végére nem győzöl meg minket, mindkét karodat elveszíted. Remélem, világos számodra minden, Lotte Olson.

A szárnyam megremeg, még törötten is kihúzza a hátamat, ahogy kibuknak belőlem a szavak:

– Ha leégeted a karomat, ki lesz az, aki kinyitja nektek a Mennyek Kapuját, Izemír?

Csend.

Hallom a messzeségben lévő óceán csapkodását a sziklákon. Az előttem lévő angyalok meg sem mozdulnak. Állom Izemír tekintetét.

– Nem vagyok démon. Nem akartam azzá változni. Csak a fényt kerestem, a kiutat a fájdalomból. Egy ideig azt hittem, angyalszárnyam van… – A hangom elcsuklik, és az oszlophoz szobrozott székben ülő Lavianra nézek.

A férfi arca kifejezéstelen, elveszetten fordulok vissza a Vénekhez.

Izemír leül a középen lévő székbe a lépcső tetején. A többi Vén követi.

– Rendben van, Lotte Olson. Kezdd az elejétől.

– Van egy elméletem arról, mi történt – szólal meg Avron halkan.

Már órák óta tart a kihallgatásom. Nem tudom, hogyan győzzem meg őket, hogy nem vagyok kém, nem Darya küldött.

Elmondtam nekik mindent. A gyógyszerektől kezdve, az elrablásomon át, egészen addig, hogy megöltem magam, és találkoztam Laviannal. Azt gondoltam, ha hallják, milyen út vezetett a döntéseimhez, elhiszik, hogy közéjük akarok tartozni.

De csak hitetlenkedő pillantásokat kapok, amikor azt mesélem el, hogy Darya ott volt az átváltozásom alatt.

Az Avron mellett ülő vezér idegesen kifújja a levegőt, és a vörös hajú angyalhoz fordul:

– És bátorítsunk, hogy kinyögd az elméleted, Avron?

Ő az az angyal, aki hónapokkal ezelőtt Laviannal elrabolt. Ellenszenvesen bámul.

– Gondolkozom, Damosz – inti le őt Avron. Gyengéden rám néz. – A Démonkirály vérének ki kellene ürülnie Lotte szervezetéből pár órán belül. Mégsem hagyta el őt napokig, így gyógyult meg a sérüléseiből. Konkrétan a démonfatty vére formálta őt újra emberré, amikor meghalt. Hiszen tudjuk, hogy egy pillanatig halottnak kell lenned, hogy a köztes helyre menj, ahol Lavval találkozott. – Hüvelykujjával Lavianra mutat.

– Nem ismerjük, hogyan működik Darya vére… – mormog maga elé Izemír.

– Valóban nem – bólint a vörös hajú.

– Avron, megint ezt csinálod! – szitkozódik Damosz. – Mire célzol?

– Hát nem egyértelmű? – kérdi Lavian, és a tekintetünk találkozik. Bronzszemétől megugrik a szívverésem, az arcom kipirul. – Nem követett minket senki, amikor elhoztuk Lottét. Túl könnyen kijutottunk. Azt hittem, a Kraldem így akar bejuttatni egy démont Herebuba. De talán mégsem erről van szó.

Egy utolsó megvető pillantást vet rám, majd a többiek felé fordul.

– Lottéban még mindig Darya vére csörgedezik. Túl sokat és túl sokszor ivott belőle. Azért nem sikerült a szertartás, mert a démonfatty megvédte őt a vérével. Előre tudta, hogy egyszer elhozzuk a lányt, azonnal a szertartás elé dobjuk, és a vére még benne lesz. Ez gátolta meg Lottét, hogy tiszta fejjel gondolkodjon. A Démonkirály kijátszott minket, hogy soha ne sikerüljön angyallá változtatnunk.

A teremben senki nem mozdul, minden szem rám szegeződik.

– Az, hogy a démonfatty tudta, Lotte elmegy tőlük, megmagyarázná, miért nem sikerült felvázolnia számunkra a barlangrendszert, és miért tud még nálunk is kevesebbet a démonvilágról – mondja Íra. – A démonfatty csak annyit mutatott neki a világából, ami feltétlen szükséges.

– Vagy csak hazudik a lány – közli Damosz, mire Avron felsóhajt.

– Te is tudod, hogy nem hazudott. Éreztük volna, ha így tesz.

– Talán a démonfatty vére a szívritmusát is szabályozni tudja. Nem igaz, Lavian?

Lavianra nézek kétségbeesetten. A férfi végigmér, szeme megakad fehér szárnyamon. Elfintorodik.

Védekezően a törött szárnyamhoz kapom a kezem. Végigsimítok az apró szőrökkel borított hártyán.

Hogy is mondta Darya? A szárny egy démonnak és angyalnak az e világgal való kapocsa. Én is érzem ezt a kapcsolatot. Mintha máris szabadabb lennék. Jobban lélegzek, végre erősebbnek érzem magam.

Repülhetek még valaha? Össze tudják forrasztani az eltört csontot?

– Akkor most mi lesz? – kérdi Fébé. – Megvárjuk, míg elmúlik a vérének a hatása?

– Ez nem ilyen egyszerű – rázza meg a fejét Avron, és egyik könyökéről a másikra támaszkodik. – Lottét ez építette újjá. Nem tudjuk megvárni, hogy csak úgy elillanjon…

– Gorgónában kimoshatják belőle – mondja egy rasztahajú angyal, akinek fehér szárnyai fekete bőre miatt tündökölnek. A szeme ugyanolyan természetellenesen világít, mint Írának. Meglep, hogy tekintetében szemernyi harag sem lapul, kíváncsian méreget. – Megvannak a módszereik.

– Jó gondolat, Szolón – mondja Izemír. – Fel kell vennünk a sellőkkel a kapcsolatot.

Kiszárad a szám, ahogy rájövök, hogy Léthétől hallottam régebben a Gorgóna szót. Ha jól emlékszem, sokat jár oda. Ezek szerint ő is ott van? Mi ez a hely egyáltalán?

– Tárgyalni kell a sellőkkel – szól csendesen Íra. – Az egy holdtőig is eltarthat.

– Akkor eltart – mondja határozottan Izemír.

– Ez nem változtat azon, hogy démonszárnyai vannak – szól határozottan Lavian.

– Igaza van – mondja valaki, de már nem figyelek másra, csak az engem méregető bronz szempárra. – És mégis hogyan fogjuk véghez vinni rajta a szertartást, ha már szárnyai vannak?

– Egyáltalán hova rejtsük egy holdtőn keresztül?

– Mi lesz, ha a démonfatty számít rá, hogy Gorgónába megyünk?

A szememben könnyek gyűlnek. Farkasszemet nézek Laviannal.

Gyűlöl. Gyűlölnek.

Soha nem fognak így elfogadni.

– Mégis hogyan tudnánk, hogy nem fog minket elárulni, amikor…

– Vágjátok le őket – suttogom, és a teremben mindenki elcsendesül. Lavian szemén rémület suhan át. Elfordítom a fejem, és Izemír tüzes tekintetébe nézek. – Vágjátok le a szárnyaimat.

Egy hang a fejemben könyörög, hogy vonjam vissza. Hogy esdekeljek. Csak egy óráig élvezhettem őket, de már tudom, miről beszélt Darya. Ha a hátamon lévő szárnyak eltűnnek, sokkal, de sokkal kevesebb leszek. Nem akarom ezt tenni. Végre nekem is vannak, végre nem zárhatnak be. Végre szabad lehetek, de összeszorítom az ajkam, nehogy visszakozzak.

– A szárnyak levágása a legnagyobb büntetés a mi világunkban – szólal meg ingerülten Lavian. – Rosszabb, mintha megölnénk.

Lassan felé fordulok.

– Akkor ennek örülni fogsz, nem igaz?

A férfi ajka szétnyílik, szeme elkerekedik. Nem törődöm vele. Ma már túl sok fájdalmat okozott nekem. Az egyetlen, akiben megbíztam, és alig egy órája vallotta be, hogy örülne a halálomnak.

– Sosem fogtok megbízni bennem. – Határozottnak akarok tűnni, de a hangom megremeg. – Vágjátok le a szárnyaimat, mossátok ki a véremet, és kinyitom nektek azt a kurva kaput, aztán hagyjatok végre békén!

Izemír lassan elmosolyodik.

– Rendben – mondja, és megdermedek. – Fébé, Avron, Szolón. Fogjátok le a lányt!

Fébé lassan felkel a székéből, és mellém sétál. Szemében félelem és zavarodottság kavarog.

– Sajnálom – suttogja.

A földre fektet, kibontja kivágott hátú, fehér ruhámat. A szárnyam ide-oda ficánkol, mintha el akarna menekülni. Nem engedem neki, halkan nyugalomra intem. Avron térdel mellém, aggódva figyel, majd ő is lefogja a karomat.

Szolón mögém lép, egy határozott mozdulattal rám ül. A három erős angyal alatt remegni sem tudok.

– Lavian – szól mélyen Izemír, és megfagy a vér az ereimben. – Fiam, vágd le a szárnyait!

Fiam?

Ráharapok a számra, nehogy felzokogjak. Lavian óvatosan mellém lép, és egy pillanatra a szemébe nézek. Határozatlanul áll előttem, a keze a hastamját szorítja. Homloka aggódó ráncokba szökik. Nagyot nyel.

Látom, nem akarja megtenni.

De meg fogja.

Lassan letérdel mellém.

– Én… – kezdi, majd tenyerét a két szárny közötti részhez nyomja. Elkerekedik a szemem, az érzés szinte erotikus. Még a rettegés mellett is forróság suhan át a bőrömön. A két szárnyam megfeszül, majd kétségbeesett mozgásba lendül, de úgy lefognak, hogy semmit sem ér. – Gyorsan fogom csinálni.

A rettegés megkocogtatja a csontomat. Remegek a padlón.

A szárnyam. A szabadságom. Csak a szárnyamat ne. Lavian, kérlek, ne tedd meg!

– Akkor se hagyd abba, ha könyörgök – mondom határozottan, mire Lavian teste megfeszül. Élesen felszisszen. Talán csak képzelődöm, de remeg. Már nem látok a pániktól.

Ahogy a férfi keze a magasba emelkedik, szorosan összeszorítom a szememet.

Túl fogom élni. Túl leszek rajta, és…

Az első csapás maga a pokol. Az se fájt így, amikor Lavian vére megégetett, amikor Esemuel a másvilágra küldött.

Nem tudom, hogy sikoltok-e, már nem vagyok jelen. Nem a testembe vágta Lavian a hastamját, hanem a lelkembe. Mintha megszakítaná a kapcsolatomat mindenemmel. A fájdalmat a szívemben érzem, mintha átszúrnák. Fémes vér íze telíti el a számat.

A második csapás lefejti rólam a másik szárnyamat. A két fehér testrész élettelenül esik mellém.

Sikítok. Fuldoklom. A vér a számon keresztül távozik, mintha belső vérzésem lenne.

Eddig egyedül voltam egész életemben, de most úgy érzem, saját magamtól vágott el Lavian.

Hatalmas kezek emelik fel a fejemet, a fülembe súgnak valamit, de nem válaszolok. Csak legyen már vége…

Melegséget érzek a lapockámnál, próbálják kiégetni a sebeimet, hogy ne vérezzek el, de nem gyógyul. Kiáltozásokat hallok, Lavian hangját.

– Lotte, maradj ébren, kérlek… Miért nem tudjátok elállítani a vérzést?!

Hiszen örülne neki… miért könyörög?

Bárcsak vége lenne.

A látásom elhomályosul, Lavian szavai értelmetlen mormolásba torkollanak. A szemem előtt eltűnik minden, csak két ezüst szempár ragyog.

Darya nevetése harsog a fejemben, és ebből tudom, hogy ennek még közel sincs vége.

Egy ágyban vagyok, súlyos paplanok alatt fekszem. Kicsi vagyok, a bátyám itt fekszik mellettem.

– Bengt? – kérdem halkan, nehogy a szüleink felébredjenek.

A testvérem nyüszít, és a fejét fogja.