Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

© Varga Bence, 2017

© GABO Kiadó, 2017

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-511-1

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Ricsinek és Pistának, hálával a nagylelkűségükért, a kvaterkázásainkért és a barátságunkért.

Mindnyájan a semmiből jövünk,

és visszamegyünk a nagy büdös semmibe.

ÖRKÉNY ISTVÁN

Éppen a lábamat fűrészelték, kinyitottam a szemem a műtőben, és ráeszméltem, hogy az osztályon csupa törpe fekszik. Egy pillanatra térhettem magamhoz a művelet közben, aztán gyorsan vissza is zuhantam a mámoros mélyálomba, de a szorongató felismerés valahogy velem maradt még napokkal később is.

Nem akartam törpe lenni.

Nem mintha ez éppen az én döntésem lett volna; apám, aki vadászpilóta volt, azért vitt be a kórházba, hogy ott embert faragjanak belőlem. Csökönyösen képtelen volt megbirkózni a gondolattal, hogy egy törpét neveljen fel. Akkoriban éppen a ki tudja hányadik műtétemen voltam túl, és míg anyám viszonylag rendszeresen tiszteletét tette nálam, addig apám csak nagy néha nézett be a kórterembe fejlődésemet kifürkészni. Sosem voltam benne biztos, azért jön-e meglátogatni, mert szánakozik a sorsom felett, vagy inkább valami különös aggodalom vezérelte, hogy magában végre eldöntse, az életre képes vagyok-e. Azzal tisztában volt, hogy vadászpilóta nem leszek, de mielőtt a tudata ablakán kidobott volna, biztosan tudni akarta, hogy valóban fölös bármi erőfeszítés, és csak egy haszontalan rongydarab leszek a számára, vagy mégis megéri még velem foglalkoznia. Én meg persze semmi mást nem akartam jobban, mint hogy egészséges legyek, és méltó a figyelmére. Törpekórterem volt, ahol feküdtem, és a lábam fűrészelésével éppen azt akarták elérni ezek a derék, fővárosi orvosok, hogy egyszer újra normálisan járjak. Kampókat akasztottak a csontjaimba, és súlyokkal függesztették fel a lábamat. Utólag persze könnyű lenne ráfogni, hogy akkor határoztam el, egyszer óriás leszek, és senki sem fog bántani, de hát mindannyian tudjuk, hogy az élet nem így működik. Mikor ott feküdtem összetöpörödve, a lábamon a nehéz vasak terhével, azon a szörnyű ágyon, csak egy dolgot akartam. Hogy egyszer ez véget érjen. Nem lebegett előttem semmi, nem akartam én mást, csak szaladgálni. Nekem abban az állapotban több dolgom nem volt, mint hogy éljek, lélegezzek, és legfőképp nőjek.

Persze, nem volt ez mindig így. Úgy értem, nem akartam én mindig ennyire lábra állni. Azt mondják, az ember négyéves kora előttről nem emlékezhet semmire, bennem azonban egészen biztosan felsejlik egy érzés hároméves koromból, mégpedig az, hogy nem akarok élni. Nem, nem a fájdalom volt, ami megelégeltette velem azt a picurka kis földi létet, hanem a tétlenség. Az, hogy a világból mást nem nagyon látok, csak az ágyamat a gyűrött pokróccal, és a hátamat bizsergető párnám csücskét. Azt persze már csak idősebb koromban tudtam meg, mi végre rendeltettem erre a sorsra. Tüdőgyulladásnak indult, annak a leghétköznapibb, legegyszerűbb betegségnek, aminek nincs ember, aki ne esne áldozatául. Katonaorvos nagyapám, szüleim egyetlen felmenője, akit a család még valamelyest számon tartott, csak legyintett, s priznicet ajánlott, meg sok fekvést. A fekvésre vonatkozó jóslata be is vált, mert a tüdőgyulladásból agyhártyagyulladás, majd a katonai kórházból kilopott, homályos eredetű gyógyszerekkel történő félrekezelésem okán csonthártyagyulladás lett. Tizennégy éves koromig minden évben megműtöttek egyszer; és mivel a lábadozásom hónapokig tartott egy-egy beavatkozás után, szülővárosomtól távol, egy budai kórház udvarán szocializálódtam igazán.

Felnőtteknek fenntartott intézmény volt. Korombeli gyerek egy sem akadt, de azért időnként pajtásokra leltem. Mikor már valamelyest képes voltam bicegni, a várópultnál lógtam a nővérekkel. Ica néni, a főnővér, folyosón sántikáltamban olykor váratlanul szorosan magához vont, és fejemet a köpenyéhez simította. A kíváncsiságom persze felülkerekedett, és addig fészkelődtem, míg egy pillantásra meg nem láttam az egyik névtelen irakit, akit éppen behoztak – mintha egy kosárba dobott tehetetlen baromfi lett volna, mindkét karja és mindkét lába hiányzott. Azon a nyáron aztán – nyolcéves lehettem – egy másik arab, Mahmoud lett a legjobb barátom. A testfelülete hetven százaléka égett meg egy iráni bombatámadásban, valahol a sivatagban. A város nevét, ahol született, noha sokszor emlegette, mégsem jegyeztem meg. Ott lábadoztak velem ezek a katonák, és valamiért mindegyik kedvelt – gondolom, az otthon hagyott családjukra emlékeztethettem őket. Mahmoudot már jó ideje kezelték, és bár egészen hihetetlenül eltorzították a sérülései, én mégsem viszolyogtam tőle. Megtanított tobozokkal célba dobálni, hegyeset köpni, arabul káromkodni, és egyszer még – bicegésem ellenére – mókust is kergettünk hosszan s hasztalan a kórház parkjában.

A tizedik műtétem után lehetett, mikor úgy esett, hogy a születésnapom a kórházban ért. Mahmoud akkor már messze járt; azon a nyáron szinte üres, kietlen volt az osztály. Jobb lábamat sántítva-húzva kóricáltam a melegben, mikor az egyik műtősfiú megsajnált, és azt mondta, ha megígérem, hogy nem rendetlenkedem, szépen megmosom mindenemet, és még a zöld ruhát is magamra erőltetem, ajándékul bemehetek megnézni egy műtétet. Lelkes fogadkozásom megtette a hatását, és bár a professzor úr helytelenítette az ötletet, azért kötélnek állt a műtősfiú rimánkodására. Így bámultam megbűvölve valaki más felnyitott lábát, a lilásvörösen csillogó húst, az érfogó csipeszeket, és vakított el a lámpa ragyogó fényköre, különleges születésnapi meglepetésként.

Elérkezett életem tizenharmadik nyara is. A nyár, amikor kiderült, hogy a combcsontom – bár ígéretesen alakult a megelőző tizenkét műtétnek köszönhetően – néhány centivel elmaradt a kívánatos növekedéstől. Így a doktorok fűrészeltek, kampókat akasztottak belé, csavarokat fúrtak, és tekerőket állítottak be. Egy tekerés egy centiméter. Tizenhárom centire volt szükségem. A tizenhárom évem mind egy-egy centinek felelt meg. Csak feküdtem ott, és akkor életemben először igazán más dolgom nem volt, csak nőni. A nyár végére kész is voltam. Az volt az utolsó műtét. Nem lettem törpe.

Mikor hazaértem, apám pezsgőt bontott. Nem mintha túl sok szüksége lett volna rá – addigra már meglehetősen totálkárosra itta magát. Csak néhány hónapja volt, hogy leszerelték a Néphadseregből, és állást talált magának városunk legnagyobb iparvállalatánál, különleges szaktudásának és megbízhatóságának köszönhetően jókora fizetéssel. Ajándékba távirányítós kisautót, és egy, a kád vizén kecsesen ringatózó kis műanyag hajót hozott. A húgom a szobájában duzzogott valami apróság miatt, én pedig kissé értetlenül meredtem a kapott játékokra. Azt hiszem, az öreg a kiesett időt szerette volna bepótolni velük. Vagy ki tudja. Mindenesetre elővettem az ütött-kopott Gazdálkodj okosan! társasomat, amivel mindig egyedül játszottam a kórházban. A tizenöt év alatt először álltak kötélnek mind a ketten – anyám merengve nevetgélt, miközben apámmal összerakták a panellakást, és megvették a boldog élet elengedhetetlen kellékeit, a vasalót, a galyatetői nyaralást és a Videoton tévét; én pedig boldogan veszítettem.

Mind a ketten állami gondozottak voltak. Bár apám ismerte az apját, a katonaorvost, az anyjáról, aki az apja állítása szerint traktoros volt, semmit sem tudott. Vagy csak nem akart róla beszélni, ki tudja. A nagypapa a sok költözéssel járó katonakarriert választotta, és egyedülálló férfiként nem akarta apámat nyűgként magával cipelni. Anyám semmit sem tudott a szüleiről; egy vonatbalesetről szóltak a legendák, de közelebbit nem akart, s nem is tudott meg soha a felmenőiről. Bár idővel nevelőszülők vették magukhoz, róluk sem mesélt szinte soha. Hihetetlenül hamar, tizenhét évesen ment férjhez apámhoz, az ígéretes repülőtiszthez, gyanítom, azért, hogy minél előbb az önálló élet és a szerető család illúziójába ringathassa magát. Apám a Néphadsereg nőtlenszállóján lakott, amikor megismerkedtek, és anyám könyörgésének hatására összeköttetései révén valahogy sikerült egy munkásszállón helyet szereznie a menyasszonyának, hogy minél hamarabb elszabadulhasson otthonról. Házasságkötésüket követően nemsokára egy szoba-konyhát béreltek, s végre összeköltözhettek. Jöttem én, a kripli, és nem sok időre rá a húgom, Franciska. Ferenc és Franciska, eddig terjedt a szüleim képzelőereje. Anyám néha mormogott valamit arról, hogy apám nem létező családi hagyományainak engedve választottak nevet, apám meg arról, hogy pusztán az alliteráció kedvéért döntöttek így. Egy biztos – a húgom a távolság okán, meg hogy anyám miattam oly sokat utazott Pestre, nemigen foglalkozott velem, viszont mélyen beette magát a kétség törékeny kis belsejébe, hogy valójában én vagyok a kiválasztott, a különleges elbánásban részesülő elsőszülött, s ő pusztán egyfajta Ferenc-pótlék, magától is boldogulni képes Franciskának született. Apám persze jobban szerette őt – neki nem kellett bizonyítania férfitéren, ő lehetett a kislány. A húgom azonban idővel undorral hárította el apám minden közeledési kísérletét; hogy lassan tésztássá váló, örökké borostás arcának karistolása, a vizenyős szemek kifejezéstelensége, vagy bőrének állandó acetonos kipárolgása tette őt Franciska szemében kiállhatatlanná, azzal nem törődtem. Nekem ő volt az isten, egy régi, megsárgult fekete-fehér fényképen a MIG ég felé hasító fülkéjébe kapaszkodó, overallos, mosolygó alak.

A családi játszma lassan csordogált, és mialatt összegyűlt a boldog familiáris léthez szükséges minden kellék, én jobb combom friss forradásaira pislogtam; az utolsó fémlemezkét már nem vették ki az orvosok. A mai napig a húsomban pihen, a csontomhoz nőtt, a részemet képezi immár. Anyám a játék végén kapta a hívást: apám apja, katonaorvos nagyapám jobblétre szenderült. Az utolsó szerencsekártyát még felolvasta, aztán félrehívta apámat, és közölte döntését. Másnap beadta a válópert.

Hazudnék, ha azt állítanám, hogy túl fényesre fordultak a dolgok. Apám kiváló keresetéből bort s bútorokat vett; a bútorokból pedig barikádot emelt a panellakás közepén. Szakszerűen állította fel a dohányzóasztalból, kényelmetlen fotelekből és zsibvásárokon összeszedett vázákból álló harcálláspontját, s amikor anyám óvatlanul megjelent a közlekedőfolyosón, igyekezett hozzávágni egy-egy bronz Lenin-arcképpel díszített hamutartót, vagy valami nehezebb kerámiát. Anyám Csehszlovákiában vásárolt ólomkristály poharakkal tromfolt, s míg a húgom szűkölve ücsörgött szobája rabságában, addig én széles vigyorral kúsztam-másztam a fedezékek között. A hadiállapot úgy egy évig tarthatott – apám addigra a pénze jó részét, s józan eszének maradékait is elitta. A barikád néha eltűnt, néha újraépült. Idővel felismerni véltem a velencei nyaraló bútorait a romok között, s ekképpen bizonyosságot nyertem: kocsmapulton cserélt gazdát az építmény, s így az általam amúgy is csak mesékből ismert felhőtlen tavi nyaralásoknak befellegzett. A válóper végül vagyonmegosztással zárult. Apám nagy nehezen egy garzont vásárolt, majd elunva, hogy ruháit maga sikálja a zuhanyzóban, egy munkásszállóra vackolt be. Kérdésemre, hogy miért nem adja ki a csöppnyi, utolsó, birtokában maradt lakhelyet, vicsorogva azt válaszolta, hogy akkor elvinné a bevétel felét anyám. Azt hiszem, az volt az utolsó pillanat, mikor még közepesen épen beszélt hozzám. Privilegizált helyzetét a gyárban gyorsan elvesztette, s nemsokára leszázalékolt rokkantnyugdíjasként folytatta életét.

Nem bántott a dolog, addigra már azon járt az eszem, hogy a tizenöt centimhez hogyan nőhetnék fel igazán.

Merthogy akkor kezdődött el az életem.

Felpattintottam a zantrexes fiola fedelét, és bekaptam két szemet. Egy kicsit erősödött a kézremegésem, úgyhogy lenyeltem kettőt hozzá az otthoni pirulákból, amiket útravalónak hoztam. Ez a kombináció meghozta a várt hatást. Különös tudatállapot volt; valahogy élesen és tisztán láttam magam körül a tárgyak körvonalait, minden világosnak és érthetőnek, mi több, kiszámíthatónak tűnt. Szinte rögtön elmúlt az éhségem, még a határnál vett tábla csokoládéból maradt egyetlen kockát is alig bírtam a számba erőltetni, annyira nem kívántam. A szőlőcukor zacskója érintetlenül hevert mellettem az anyósülésen. Szomjas sem voltam, és persze kipattant a szemem rögtön, a fáradtságnak nyoma sem maradt. Kiropogtattam az ujjperceimet, csináltam egy-két fejkörzést, aztán elfordítottam a slusszkulcsot, és lassan kikormányoztam az autót a kamionos pihenőből. Még meglehetősen sok volt hátra az útból.

Éreztem, hogy kezdenek kicsúszni kicsit az események a kezem közül. Persze tudtam, hogy egyelőre mindent kontrollálok, de valahol a tudatom mélyén az is ott lappangott, hogy lassan mérhetetlenül elpofátlanodom. Venlo óta tesztelgettem magam, hogyan reagálok. Már ez az előbbi húzásom – kicsit későn vettem észre a parkolóba vezető kihajtót, ezért egy satufékezés után nekiálltam pár száz métert tolatni az autópályán – is olyan volt, ami meglehetősen nagy baromságnak tűnt, még önmagam számára is. Mégis, ott ficánkolt bennem a kisördög, hogy tegyem csak próbára a világ türelmét.

Nem ez volt az első eset, hogy kockáztattam. Fel kellett már dobni az asztalra az összes kártyalapomat korábban is. Két úttal korábban, mikor Passau után valamivel beállt elém a rendőrautó, engedelmesen belassítottam a FOLLOW ME feliratú fényt villantó kocsi mögé, követtem a lehajtóig, majd a parkolóba behajtó zsarukat hirtelen kanyarral kikerülve a gázra léptem, és szélsebesen elhúztam az orruk előtt. Keményen tapostam a pedált, bár számomra tökéletesen érthetetlen okokból a jagellók nem iramodtak utánam. Csak Ausztriába érve hittem el, hogy valami hihetetlen szerencse folytán ezt most megúsztam. Persze józanul belegondolva az égvilágon semmi szükség nem volt erre a manőverre. Ha megállítanak, mit találnak nálam? Alkoholt nem iszom, a szőlőcukor meg nem büntetendő. Akkor mi szükség volt erre a cirkuszra? Nem tudom. Teszteltem magam, pánikolok-e, vagy meg tudom csinálni. Az is lehet, hogy a Zantrex meg a hazai tabletták olyan magabiztossággal töltöttek el, hogy félistennek éreztem magam. Az is, hogy csak átgondolatlan felvágás volt. Mi értelme? Elmesélni úgysem fogom senkinek.

De most, ezen az úton mintha különösképpen ki akartam volna húzni a gyufát. Bizsergett bennem a kisördög. Még Rotterdamból kifelé jövet kényelmesen odakormányoztam a kocsit a járda szélén ácsorgó holland rendőrökhöz, és az anyósülésen hanyagul áthajolva, az ablakot letekerve kértem tőlük útbaigazítást. Udvariasan szóltak, hogy az övet csatoljam be, én pedig felvilágosításukat megköszönve, nagy gázzal indultam tovább, pont az ellentétes irányba, mint amit ők tanácsoltak.

Mi szükség volt erre, Feri? Túl azon, hogy az ember mindig szívesen csiklandozza kicsit a fakabátok önérzetét. Nem mintha különösképpen komoly érzelmeket váltottak volna ki belőlem úgy általában – a legtöbbjét jóravaló marhának tartottam, akiknek pont annyi eszük volt csak, hogy magukra húzzák a mundért, aztán jól-rosszul eltartsák a családot valahogy. Némelyikkel még cimboráltam is az edzőteremben, az egyiktől kaptam egy fekete POLICE feliratú pólót, onnantól kezdve mindig abban nyomtam fekve, szélesen vigyorogva. Utálni azért nem utáltam őket, persze nyilván életre szóló barátságok sem köttettek köztem és a testület derék tagjai között.

Néhány üres óra következett, ami alatt egykedvűen ültem a volán mögött, és az autórádióra kötött zenelejátszóból szóló prelűd ütemeire doboltam ujjaimmal a kormányon. Az eső is egyhangúan szitált, az ablaktörlő ütemesen verte le a vizet a szélvédőről. A gumi egyet sem nyikkant az üvegen, mindig ügyeltem arra, hogy tökéletes állapotban legyen a kocsi, ha hosszabb útra indulok, és ez a megkülönböztetett figyelem kijárt a legapróbb alkatrészeknek, így az ablaktörlőlapátoknak is. Bár a figyelmem az útra, a forgalomra, a sávokra összpontosult, a sokszor bejárt útvonal kialakította rutin okán mégis ezerfelé csapongott, körbeölelte a kocsit, a tájat, a magam mögött hagyott hegyeket és völgyeket. A tablettáktól valahogy úgy éreztem, része vagyok az univerzumnak, de egyben érzékelem is azt, annak minden egyes kis rezdülését. Értem a mozgatórugóit, a szabályait, és otthonosan mozgok a labirintusaiban. Nemcsak autót vezettem, de szabadon lebegtem is körülötte, láttam, mi következik, és mi az, amit már elhagytam.

Lassan közeledett a határ, így lassítottam, és tekintetemmel keresni kezdtem a külső sávban valami alkalmasnak tűnő, lomha járású autót. Néhány kilométeren belül rá is akadtam. Egy meglehetősen lerobbant állapotban vánszorgó, bolgár rendszámú öreg málhás Mercedes képében tűnt föl álmaim járgánya. Két tagbaszakadt, kopott műbőrkabátot viselő férfi ült az első üléseken, a hátsóra mindenféle holmi, rongyok, zsákok, csomagok voltak felhalmozva, kaotikus rendetlenségben. A kocsi utasai rezzenéstelen tekintettel meredtek előre, a Merci lámpája által bevilágított szitáló esőbe, és a nedves aszfaltra, a sávelválasztó csíkok hipnotikus egymásutánjába. Indexeltem, és besoroltam mögéjük. Kicsit nehezemre esett azzal a csigatempóval haladni, amivel ők közlekedtek, de erőt vettem magamon. Az ujjaim megmarkolták a kormányt, macskaként begörbítve a hátam nyújtózkodtam egyet, ásítottam, aztán kicsit letekertem az ablakot némi friss levegőért.

A határállomás kivilágított épületéhez érve minden úgy ment, ahogyan számítottam rá. Hajnali fél kettő, álmos, ténfergő vámosok. Vigasztalanul doboló eső az átkelő acélszerkezetű tetején. A bolgár kocsit azonnal félreterelik tételes átvizsgálásra, a fehérre fényezett, céglogós, területi képviselő alá való kombi Astrát a szélvédőn bebámulva az ujjak egy könnyű mozdulatával továbbengedik. Lassan gördültem vissza az autópályára.

Már csaknem a felhajtóhoz értem, amikor valami szokatlan dologra lettem figyelmes. A sötétben a kocsi fényszórói egy útszéli, bokros részbe parkolt fehér Golfot világítottak meg. Karosszériáján csillogott az eső. Túl a különös tényen, hogy hajnalban miért parkolt volna bárki is a határtól néhány tíz méterre a bokrok közé, még jobban felkeltette a figyelmem a Golf vezető oldali, a szemerkélő eső ellenére is nyitott ajtaja. A belső világítás gyér fényében alig látszottak a bent ülők, egy középkorú férfi, és mellette egy bubifrizurás, szintén középkorú nő. Egy pillanatra valami furcsa nyugtalanság költözött belém, ahogy a szemem sarkából végigmértem őket. A pár, mintha csak vezényszóra tenné, hirtelen átölelte egymást, és csókolózni kezdtek; a férfi keze tapogatózva nyúlt az ajtóhoz, és a könyöklőnél fogva magukra rántotta azt. Az egész jelenet csak néhány másodpercig tartott, az ajtó záródásával a benti fény kialudt, én pedig előrefordítottam a tekintetem, és hirtelen felgyorsítva felhajtottam a pályára.

A tabletták hatása kezdett elmúlni, hihetetlen magabiztosságom immáron a múlté volt. A látványon töprengve hajtottam a zivatarban, magamban azon morfondírozva, vajon miért nem talált ez a párocska magának jobb helyet az esti hancúrozáshoz. Valahogy túl hirtelen, szinte gépiesen ölelték át egymást, pont akkor, amikor fehér Astrám fényszórójának kévéje befogta őket. Megrendezettnek tűnt az egész gesztus. Már nem voltam benne biztos, hogy a szervezetemben lassan végleg felszívódó anyagok játszanak az elmémmel különös játékot, vagy valóban gyanúra okot adó volt a jelenség. Mindenesetre töprengésemet egy hevesen morgó hang, gyomrom korgása szakította félbe. Menetrendszerűen, ahogyan terveztem. Győr környékére érve kellett hogy elfogjon az éhség, eddig is így volt, minden egyes útnál. Ekkorra kezdi a testem követelni a maga jussát, az ezer-párszáz kilométer és sok óra koncentráció után ekkor figyelmeztet, hogy mostanra már valódi energiaforrásra van szüksége.

Lekanyarodtam az autópályáról, és a sebességhatárokra gondosan ügyelve, komótosan hajtottam az útszéli autós csárdához, amely, ahogy mindig, csiricsáré piros fényekkel várta e hajnali órán is a betérőket. Leparkoltam, és beléptem a nyikorgó faajtón. Odabent egy pénznyerő automata csörgése és enyhén savanykás sörszag fogadott. A rusztikusnak szánt, valójában ormótlan asztalokat cigarettaparázzsal itt-ott kiégetett, egykor jobb napokat látott kockás abroszok borították. Köszöntem, tekintetemet végigjárattam a bentieken, a pultnál ücsörgő melegítőruhás kamionoson, a játékgép tetejére készített aprót markolászó, láncdohányzó, ázott tréningruhás nyomorulton, és a pulton unottan könyöklő pultosnőn, aztán letelepedtem az egyik sarokba. Rendelésemre nemsokára egy kis fonott kosár szikkadt kenyér került elém, pont olyan kockás textilbe hajtogatva, mint amilyenek az abroszok voltak. Gondolom, egyvégtében készülhetett a berendezés ehhez az álmos falatozóhoz. Amíg a babgulyásom melegítették a pult mögötti, westernekből ismert szárnyas ajtók rejtette konyhában, hangos kondérkongatások és némi káromkodás kíséretében, előhalásztam egy szelet kenyeret a kosárból, és ahogy apámtól láttam fénykorában, komótosan megsóztam, megborsoztam, majd meghintettem némi pirospaprikával, és eszegetni kezdtem. A csöndet csak a játékgép kattogása és csilingelése törte meg néha, és a pultosnő halk duruzsolása a kamionossal. Piros, lepattogzott szélű zománcozott kis bográcsban került elém a sűrű, tűzforró leves. Mellé fonnyadt, itt-ott már száraz zöldpaprika-karikák érkeztek, meg az obligát, kicsiny mázas cserépbe olajos kátrányként ragadt erőspista, a közepébe állított, sok tapintó ujjtól zsíros, apró barna fakanállal. Szedtem néhány merésnyit tányéromba a gőzölgő, szinte még bugyogva forró levesből, belekotortam a kopott, pléhből hajlított evőeszközzel, és a számhoz emeltem a kanalat.

Ekkor hirtelen kitárult az ajtó, és két fölöttébb különös figura lépett be rajta. Egy férfi és egy nő, látszatra korombeliek, úgy a harmincas éveik elejére tippeltem őket. Mintha csak a főváros valamelyik divatos szórakozóhelyéről léptek volna át egyetlen óriás szökkenéssel, de mégis valami kívülállást sugárzó eleganciával ide. Annyira meglepődtem a két jövevényen, hogy hirtelen nagyot kortyolva nyeltem le az izzóan forró levest, és egy-két lávakőként lángoló krumplidarabot. A kíntól összerándult az arcom, szemeim csíkká préselődtek, a nyelvem és a torkom összerándult a borzalmas hőtől. A férfi gyorsan végigmérte a kietlen csárdát, aztán a páros a pulthoz lépett, és félhangosan kávét rendeltek.

Nem volt persze éppenséggel lehetetlen, hogy ezek valahogy pont az éjszaka közepén keveredjenek ide, és némi frissítővel élénkítsék magukat, de korábbi útjaim során a törzsvendégekből, pókhálós falakból és porlepte pirospaprika-füzérekből képzett, szokott díszleten kívül ebbe a csárdába túl gyakran nem érkeztek idegenek. Ezek meg tényleg úgy néztek ki, mintha valami titokzatos téridőugrással termettek volna a helyiségben. A férfi félhosszú, szőkített hajával és bronzbarna bőrével, nyakában viselt bőrszalagjaival, kisportolt felsőtestén feszülő élénk színű, mintás kapucnis pólójával ausztrál szörfösre emlékeztetett, a nőn meg – legalább annyira oda nem illő módon – az éppen aktuális fővárosi divatot követve könnyű, pántos ruha és méregdrága amerikai dizájner edzőcipő volt. Mintha csak a Klauzál tér valamelyik kocsmájából kászálódtak volna elő, hogy bekapjanak egy pizzaszeletet útközben hazafelé. Nagyon nem passzoltak ebbe a hajnali Győr környéki miliőbe. Erről persze az is eszembe jutott, hogy a zsaruknak mennyire idegesítő, bántó módon nincs sem ideje, sem pénze arra, hogy akár csak a legcsekélyebb stílusérzékre is szert tegyenek, így átsuhant rajtam a gyanú, hogy ez a fajta, a környezetből élesen kirívó viselet arról árulkodik, a Belügy küldte felém ezt a valószerűtlen párost.

Megvakartam az állam, aztán a következő falatot már gondosan fújva, hűtve emeltem a számhoz. A jövevények megkapták a kávéjukat, és nicsak, nyomban ki is fizették. Ez már komoly aggodalomra adott okot. Hajnalban az elcsigázott ember ráérős – komótosan kortyolja kávéját, és cseveg a barátnőjével. Egy dolgot biztosan nem tesz, semmiképp sem készül arra, hogy esetleg gyorsan kellene távoznia, így nem várhat a cechre. Kezdtem magam igazán kényelmetlenül érezni.

Eszembe jutott az öregúr, akit a városszéli tónál kószáltamban szoktam látni. Valami erőmű hűtőtava volt az, egy nyeszlett, pár elkeseredett horgászból álló egyesületke telepedett rá, próbálták a tó körüli kapirgálással meg az évente beszedett ötezer forintos tagdíjjal valahogy a boldogságukat megváltani. Ismer mindenki ilyet, minden magyar városka környékén van pár jótét lélek, akik télen foszló mackónadrágjaikban meg a honvédségtől levetett ezeréves gyakorlóikban morzsolják kérges tenyerükben a kukoricaszemeket, és várják a csodát, a jobb idők beköszöntét, egy kevésbé házsártos napot, mikor nem ordibálással fogadják őket otthon a három vacak keszegükkel, hogy most összepikkelyezik itt az egész miskulanciát. Nem fogott már jó ideje ott senki semmit, és kifundálták, hogy valami tengeri szörnyeteg méretűre nőtt harcsa garázdálkodhat a tóban. Egyesek a nádcsomók melletti forgóknál vélték tudni a vízi ellenség lakhelyét, pedig a gyenge hozam oka szerintem pusztán csak abban állt, hogy nem volt elég pénzük rendesen halat telepíteni. Mindenesetre kitűztek valami rettentő komoly vérdíjat, talán tízezer forintot meg egy év tagdíjmentességet a feltételezett szürke óriás lapos, sunyi fejére. Az öreg meg ott ült, naphosszat, télen, nyáron, hóban, fagyban, esőben, kánikulában, hol valami öreg csónakból kuttyogtatva, hol a partról gerincüknél megtűzött keszegeket a tóba suhintva, és várt, hogy majd kifogja a szerencséjét. Ő fogja az aranyhalat, mint Tersánszky Pityuja. Kérdeztem néha, arra jártamban, hogy mégis miben hisz, mitől lesz meg az a nagy hal. Kiülöm, mondogatta az öreg, kiülöm. A harcsát, azt ki köll ülni.

Na, akkor most kiüllek én is benneteket, gondoltam. Végül is időm az aztán volt. Isznak egy gyors kávét, és már mennek is tovább. Elvégre kifizették a rendelésnél.

De ezek nem mozdultak.

Ücsörögtek a bárpultnál, majd az egyik asztalhoz telepedtek. Meghitten diskuráltak, a nő néha felkuncogott, a férfi bizonyára roppant csintalan dolgokat sugdoshatott a fülébe. Egy nyamvadt kávé mellett. Közben néha gyors, fürkésző pillantásokat vetettek az irányomba, legalábbis nekem úgy tűnt.

A levesem fogyaszthatóvá hűlt, aztán egy fokkal annál hidegebbre. Mindenesetre komótosan kanalaztam. Ennél ínyencebb módon, falatról falatra haladva, minden egyes babszemet, gerslit, túlfőtt krumplit és avas füstölthúsdarabkát külön-külön kóstolgatva ember levest még nem csócsált ennyire. Lassan a kenyereskosár is kiürült, a morzsák is elfogytak belőle. Eltelt egy óra, aztán másfél lett belőle. A játékgépes feladta reménytelen küzdelmét a szélsebesen pörgő csengő barackokkal, elköszönt, és hazaindult. A szikkadt kenyér és a lenyelt gerslik mintha csak nem távoztak volna le a gyomrom felé, megégetett torkomban lassan duzzadó szorongásgombóccá álltak össze. Eltoltam magamtól a tányért, és az agyam egyre őrültebben kezdett zakatolni. Hogy kéne kicselezni őket? Most már egészen biztos voltam abban, hogy én vagyok a kiszemelt célpont. Ebből a csávából nem szabadulok. Az ajkamba haraptam, aztán lehajtott fejjel kioldalogtam a mosdóba. Törött járólapokon tapodott a cipőm, a piszoárokból földre csepegő víz sáros, iszamós, húgyszagú bevonatot képezett a padlón. Körbenéztem, van-e valahol ablak, ahol esetleg kimászva eltűnhetnék a sötétben. A csárda a rendszerváltást követő turbulens társadalmi folyamatokra minden bizonnyal rendkívül érzékeny tervezője azonban csak szűk szellőzőablakokat engedett a plafon alá beépíteni, nehogy egy-egy pénzszűkébe keveredett kamionos netán fizetség nélkül oldjon kereket a falatozóból.

Csalódottan léptem vissza a vendéglő terébe, ahol gyors körbepillantás után megkönnyebbülten nyugtáztam, hogy a különös páros felszívódott.

Fizettem, és az ajtóból visszafordulva még egyszer gyorsan körbepásztáztam tekintetemmel a helyiségen, de az égvilágon semmi gyanúsat nem voltam képes felfedezni. A kocsihoz léptem, és az ülésbe fészkelve magam beizzítottam a dízelmotort. Az eső elállt, a kerekek halkan surranva gurultak az aszfalton, ahogy a vizet felkapva a sárhányónak verték a kövér, saras cseppeket. Visszanavigáltam az autópályára, és miközben fél kézzel kormányoztam, a kesztyűtartóból egy energiaital dobozát igyekeztem kitapogatni, majd kihalásztam a fémhengert, fél kézzel felpattintottam, és nagyot kortyoltam a fémes ízű löttyből. A szénsav pattogását alig éreztem leforrázott nyelvemen. Egy eseménytelen órán át vezettem tovább, hazafelé. Aztán épp amikor a megfelelő elágazásnál egy fáradt kanyarral letértem a pályáról a városunk felé vezető autóútra, a visszapillantóban tükröződő sötét, kietlen éjszakában váratlanul két vakító fényszóró tűnt fel. Kicsit felhangosítottam a zenét, és a gázra léptem. A kocsi tisztes követési távolságot tartva ugyan, de mégis érzékelhetően a nyomomba eredt. Egy pillanatra levettem a lábam a gázpedálról, és kissé lehúzódtam jobbra, várva, hogy majd kielőz. A mögöttem haladó autó azonban ugyanarra a sebességre csökkentett, és továbbra is követett. Finoman elvettem a lábam a gázpedálról, és egészen közel engedtem az Astra farához követőmet. A mögöttem haladó autó is csökkentette a sebességét. Erre feltoltam száznyolcvanig a sebességmérő mutatóját. Stabilan vettem be a kanyarokat az ormótlan kombival, pedig tapostam, ami kifért belőle. Követőm, alapos meglepetésemre, ugyanígy jött mögöttem; lámpája néha el-eltűnt a távolban, de idővel borzongató módon minduntalan felbukkant sziluettje a visszapillantó tükörben. Bizonyosságot kellett szereznem. A városunkba tartó első lehajtón gondolkodás nélkül túlhajtottam, aztán durván a fékbe tapostam, és lelassítottam, szinte majdnem megálltam, megint csak az út szélére húzódva. A kocsi pillanatok alatt beért, egy gyors, bravúros manőverrel kikerült, és dudálva elhúzott mellettem. Olasz rendszámot láttam rajta. Újra a gázra léptem. Olasz rendszámú Lacetti, ez szöget ütött a fejembe. Az utóbbi időben néhányszor megfordultam azon a tájékon. De Daewoo-kat szinte sosem láttam arrafelé, valamiért az olaszok nem haraptak erre a márkára. Hitem szerint ezt a típust kétfajta baleknak találták ki: az Il Ferrós szerencsétleneknek, akik a cég bedőlése után sem merték lekaparni a semmit sem érő reklámmatricát, hátha egyszer kifizetik őket, meg a magyar bűnüldöző szervek jeles képviselőinek. Képesek lennének hamis olasz rendszámmal trükközni? Bármi előfordulhat, gondoltam. Egy pillanatra láttam csak a bent ülőket, mintha egy középkorú pár lett volna, egy bubifrizurás nőtaggal, de erre nem mertem volna megesküdni. Erősen kalapált a szívem, és rettentően izzadt a tenyerem, de ezeket a tüneteket betudhattam akár a fáradtságnak, és a sok rászedett-ráivott energiakapszulának is. Lassan, de biztosan éreztem azért, ahogy elönt a pánik. Hol volt már a magabiztosság, a játszadozás, a sors kihívása magam ellen! Hiába igyekeztem nyugalmat erőltetni a végtagjaimra, ideges voltam, úrrá lett rajtam az űzöttvad-szindróma. Visszagyorsítottam, és a következő kihajtónál letértem a város főútjára. Átgondolatlanul, lecsupaszított ösztöneimnek engedelmeskedve repesztettem végig a kihalt úton, az útszéli lámpák elmosódó sárgás fénye egy villanásra bevilágította egy nagyáruház üres parkolóját, ahogy elszáguldottam mellette. Aztán kaszkadőrökhöz méltó, hirtelen vett éles balkanyarral letértem egy benzinkúthoz, és egyetlen lendülettel, visító fékezéssel, csúszó gumikkal vágódtam be a parkolóba. A kúton az ügyeletes kasszáslány pultja mögül a hatalmas üvegablakon át kíváncsian kitekintve végigmért, aztán nyugtázta, hogy csak egyike lehetek a vagányságtól felpörgött éjszakai autóversenyzőknek. Nagyokat fújtattam, és meredtem előre az autó elsötétült magányában, a kormány műbőr borításába markoló körmökkel, úgy húsz percig. Enyhe szédülés fogott el, amit émelygés követett. Semmi mozgás nem volt a közelben, csönd honolt a kietlen utcákon. A neonfények visszatükröződtek az előttem magasló jegenyefák esőtől nedves leveleiről, amelyek között halkan muzsikált a szél. A fák törzse lágyan nyögött-nyikorgott, ahogyan a hajnali szellő gyötörte karcsú, örökké hámló testüket. Egy pillanatra fehérlő oszlopaikra vetettem a tekintetemet, aztán vettem egy mély levegőt, és kitolattam a parkolóból, majd lassan gurulva hazaindultam. Aggodalomra semmi ok, ismételgettem, képzelődöm, gondoltam. A kimerültség az oka mindennek, nyugtatgattam magam. A lábam akkorra szinte elfagyott, két jégdarab taposott a gázon és a kuplungon. Hiába okádta a meleget a lefelé irányított fűtés, a vérkeringésem leállt a rengeteg ülésben, és zsibbadásnak indult tagjaimat semmi nem melegíthette fel. Már éppen az utcánkat övező platánsor első fáihoz értem, szinte félájultan, mikor a közelből a fáradtságom burkát szétrepesztő, rémisztően harsanó szirénaszó és közeledő kék-vörös fények öntötték el az Astra belső terét. Lelassítottam. Egy szemvillanás alatt darabokra hullott minden. Végleg rám borult a koromfekete éjszaka. Fuldoklottam a sokktól. Fejben már ezerszer lejátszottam, mi ilyenkor a teendő, de most, a valóságban semmi sem a terveim szerint zajlott. A tagjaim nem akartak engedelmeskedni az agyam adta parancsoknak, ólomlábakon járt az idő, egyszerre voltam kétségbeesett és tudtam, mit kell tennem, mégis kínzóan lassan történt minden, mintha mellig érő vízben kellett volna versenyt futnom. Bal kezem ujjai végül nagy nehezen, elgémberedve, kaparászva megtalálták a jobb első ajtó ablakemelőjét, és lenyomták a gombot. Aztán, mintha lassított felvételen látnám, újra megmarkolták a kormányt, a jobb kezem pedig, mintha valamilyen kocsányokon lógó, zselés halmazállapotú csáp volna, rettenetesen zsémbesen engedelmeskedve akaratomnak kimarkolta thermo kapucnisom zsebéből a három telefont, a szemem jobb sarkának felügyeletével kiválasztotta azt a kettőt, amiktől meg kellett szabadulnom, és a tricepszemet befeszítve a leengedett ablak nyílásán át kihajította őket a vizes bokrokba. A szirénázás már elviselhetetlenre erősödött, a vakítóan villódzó kék fények mindent elborítottak. Gurultam még néhány métert, aztán a fékre lépve megállítottam az autót. Leállítottam a motort, kikapcsoltam a biztonsági övet, feltettem a kezem a volánra, és ültemben megszédülve szinte vakon rárogytam a kormánykerékre. A szirénázás az agyamba hatoló visítássá kulminált. Minden izmom, idegem pattanásig feszült, a torkomban dobogott a szívem. Aztán hirtelen bombaként robbant mellettem a szirénázó autó, ahogyan a sötétbe becsapódva, hatalmas jégtörőként, fény- és hangáradatával tolta ketté maga előtt az éjszakát. A szörnyeteg keltette menetszél meglóbálta az Astrát, és benne engem is. Nem személyautó volt, az ekkora szelet nem tudott volna kavarni. Óriási, tűzpiros jármű volt, belsejében sisakos, fényt visszaverő stráfos védőfelszerelést viselő alakokkal. Ügyet sem vetettek rám. A sofőr csikorogva fékezte le a száguldó behemótot úgy két-háromszáz méterrel előttem, a bent ülők szélsebesen pattantak le a kocsiról. Gyors, precíz mozdulatokkal vaskos tömlőt tekertek le, majd hatalmas spriccel oltani kezdték az előttük magasodó háztömb egyik haragosvörös lángokban álló ablakát, amit eddig az utca kanyarulata elrejtett előlem. Házikabátos, pizsamás, alsónadrágos emberek sötétből felsejlő alakjait pillantottam meg a járdán, a sövények takarásában hol eltűnve, majd újra felbukkanva. Kiabálás, izgatott párbeszédek hangjai szűrődtek lassacskán át a dobhártyámon. A lángokban álló ablak felé forduló, döbbenten gyönyörködő arcokat világított meg a tűz, és az azt oltó autó riasztó fénye. A fekete, műanyag borítású műszerfalra hulló fény pulzálása okozta sokk fokozatosan múlni kezdett. Lassan, nagyon lassan, mintha minden csontom eltörött volna, visszadőltem ültömben a kormányról, amire eddig úgy hajoltam, mint egy múlt századi gyerek anyja csontos térdére, elfeneklésre készülve, szűkölve a fájdalom várható csapásaitól. Felegyenesedtem, és nekivetettem a hátamat az Astra plüss üléshuzatának. Patakokban folyt az izzadság a homlokomon. Annyira remegett a kezem, hogy nem találtam az ajtó belső kilincsét. Végül lassan rákúszott a tenyerem, a hideg fém józanító hűvösséggel simult az ujjaim alá. Meghúztam, az ajtó kinyílt, én pedig szándékaim szerint határozottnak tűnő, de valójában kissé tántorgó léptekkel szálltam ki, hogy a bokrok közt ingadozva-bolyongva, minduntalan tüskékbe akadva, és galléromon át nyakamba hideg esőpatakokat engedve a bokrok között keressem meg az imént kidobott telefonokat.

Az üzleti érzék, nos, az éppenséggel sosem állt távol tőlem. És viszonylag hamar megtanultam tolerálni a hülyéket, miután meglehetősen sokkal voltam körbevéve. Egy idő elteltével felfedeztem magamban ezt a képességet, talán rejtve volt addig, nem tudom egészen biztosan, mikor már egyszeriben nem okozott fizikai fájdalmat, egészen pontosan mentális fájdalomból indukálódó fizikai fájdalmat a hülyékkel való beszélgetés, hanem lassan, de biztosan felmértem, hogy ha már ennyire untatnak, és minden egyes szóváltás velük porózussá változtatja az elmém egy kis darabkáját, végre érdemes volna némi hasznot húznom belőlük. Akkoriban kerültek az első veretes, gyönyörűen csillogó kis fémdarabok forgalomba – az új aranyszínű tízforintosok. Nemrég még Petőfi arcképével díszített papirossal fizették ki a maszatos hordák a felbecsülhetetlen értékűnek tűnő Donald rágót a trafikban; a nemzet nagy költője nyilván könnyebben adta volna meg magát a dzsidának, ha tudja, mekkora vagyont képvisel majd arcmása egy kisgyerek izzadt markába gyűrve. Egyáltalán, a nemzet bármely nagyságának szerintem legbüszkébb momentuma lett volna, ha rájön, egykoron lobogó szelleme és későbbi korok által elképzelt arcberendezése majd koszos, lerágott kisfiúkörmök szorításában éled újjá, és testesíti meg az álmokat és a szabadságot. Szóval begyűjtöttem városkánk összes fellelhető helyén a fővárosból kiáramló, a forgató ujjak által még be nem piszkolt aranyszín érméket, és régi, gyűrött papírhúszasokért áruba bocsátottam őket az iskolában. Persze tudtam pontosan, hogy duplázom vagyonkámat, de meggyőzőképességem, és a táskámban lapuló, veszettül új, ismeretlen és értékes tallérjaim hamar a talmi csillogás által elvarázsolt gazdájukra leltek. A húgom jutott eszembe, Franciska, aki folyton rossz vásárokat csinált – legértékesebb babáit ócska, gyerekfogak által megrágcsált végű műanyag vízi pisztolyokra, vagy akár egy, aprócska lánytenyerén mámorítóan végigmászó földigilisztára cserélte. Míg ő különös, ujjára gyűrűként vonagló, nyálkásan csillogó új szerzeményeit csodálta, melyeket apám aztán kérlelhetetlenül sebesen gyűjtött be, és távozott velük a Hortobágy-melléki horgászvizekre, addig én fejben szorgosan építettem méhkaptáromat. Ártatlan, égszínkék tekintettel léptem be játszani – velük játszani – általam csak szelíden életképtelennek ítélt pajtásaimhoz, akiknek kutyanyelves pléhperselyéből percek alatt csaltam ki a finom kis új tízeseket, és zsebeltem be értük nemsokára az értéktelen, vacak és fakókék dózsás papírhúszasokat.

Fillérre félretett tőkémet később komolyabban akarván gyarapítani, az akkori idők szellemének engedelmeskedve az iskolai papírgyűjtési akció éllovasává váltam. Buzdító szónoklataim és a kevésbé lelkeseknek beígért kiadós verések hatására lassacskán komoly papírhegyek gyűltek össze az általános iskola alagsorában; és míg a gondnok gorombán dörmögve kerülgette a halmokat, én néhány pajtásommal saját, akkor még egyáltalán nem sarjadzó szakállamra hordtam el a helyi MÉH-be a hulladékot, az idő tájt ugyancsak komolynak tűnő summára szert téve.

Az apróbb stiklikből összeszedett pénz persze nem sokáig tartott. Hol apám kétségbeesett zsebben kaparászásának vetettem vele véget a vasárnapi cukrászdázáskor, elviselhetetlennek tartva a szégyent, hogy képtelen a kikért két gombóc, domború falú talpas üvegkehelyben olvadozó vaníliát kifizetni, hol Franciska lehetetlenebbnél lehetetlenebb, pillanatok alatt veszteségesnek bizonyuló vállalkozásait fedeztem vagyonommal. Különös dolog, azóta sem állhatom az olvadásnak indult fagyit, csakis a mélyhűtőből kivett, roppanósan hideg, fogfájdítóan kemény gömböket vélem valamirevalónak.

A szüntelen pénzhiánynak betudhatóan két állandó testőrömmel, a birkózó Tomival és a rettentő paraszterejű Petikével idővel megpróbálkoztunk a bolti lopásokkal is. Bár bűncselekményeink felidézésénél nem kell rodolfós kézügyességre gondolni – a művelet nagyjából annyiban állt, hogy a lakótelep közértjébe besomfordálva kitérdelt melegítőnadrágunk zsebébe igyekeztünk tömni annyi cigarettát a polcokról, amennyit csak gyönge, akkor bivalyerősnek vélt gyerekkarjainkkal bírtunk, aztán egyszerűen kisomfordáltunk az üzletből, és fél óra múltán már a Négycsöcsűben árultuk féláron az alkoholistáknak a füstölnivalót