A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Kelly St. Clare, Shannon Mayer:
A Court of Honey and Ash (Honey and Ice #1), 2021

Fordította SZILÁGYI ZSÓFIA

Copyright © Shannon Mayer and Kelly St Clare, 2021

A Court of Honey and Ash

All rights reserved

Hungarian translation © Szilágyi Zsófia, 2022

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2022

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Fehér Zsanett

A fedél Koppány Lilla munkája.

Szerkesztette: Papp Diána

Korrektúra: Hirsch Andrea

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2022

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5705-63-4

Köszönetnyilvánítás

Ezt a munkát nem tudtam volna elvégezni a nagyszerű Kelly merész képzelőereje és minden részletre kiterjedő figyelme nélkül. Ez a sorozat elképesztő utazás volt, amit hálával osztok meg ővele és minden olvasónkkal. Azt kívánom, hogy legyen annyi örömötök ebben a világban, mint amennyi örömmel mi megalkottuk. (Ui: Most, hogy olvastam az ő köszönetnyilvánítását, látom, hogy milyen szánalmas is lett az enyém. #MustTryHarder)

Shannon Mayer

Visszagondolva, amikor láttam Shannont, amint egy sörösdobozra ültet egy csirkét, tudtam, hogy valami különleges készülődik. És lám, tizennyolc hónappal később közzétesszük a történetünket a világnak. Hatalmas „Éljen!” Shannonnak, hogy 1) rászánta magát, hogy súlyos terhesagy és kisgyerekesagy szindrómában szenvedő személlyel közösen írjon. A szindróma még mindig nem múlt el… Vajon mikor fog? és hogy 2) vállalta az adminisztrációs háttérmunka oroszlánrészét, amíg anyává váltam annak minden alvásmegvonásos örömével. Köszönöm, barátnőm! Igazi támasz voltál és vagy.

Hatalmas Éljen! jár fantasztikus csapatunknak is, akik segítettek abban, hogy olvasókész állapotba jusson a történet. Csodálatos olvasóimnak fülsiketítő „Hurrá!” jár azért, mert mindig bátorítanak és végtelenül lelkesek. Végül pedig eget-földet rengető diadalüvöltés hihetetlen családomnak, a férj Scottnak és a kincset érő ráadásnak, Bonnie Francesnek.

Neked pedig, aki hamarosan belépsz ebbe a világba…

… jó olvasást!

Kelly St. Clare

1

A perzselő napon tenyerem és talpam az ugyanolyan perzselő homokba süpped. Kényszeredett lefelé néző kutyatartásban várom, hogy végre felharsanjon a Próbátlanok Kürtjének szava. Nagyot nyeltem, és igyekeztem nem azon töprengeni, mivel jár, ha elbukom a végső próbát annyi év nehéz, kíméletlen edzés után.

Nyolc év sűrűsödött össze ebben a sorsdöntő pillanatban.

Vajon alkalmas vagyok arra, hogy Fényudvar egyik tündére legyek, vagy kihajítanak innen, mint a fajtám leggyengébbjét?

– A picsába – szűrtem a fogaim között, miközben epe szivárgott fel a torkomon.

– Oda most pont könnyű betalálni – mormogta balról Rowan, az egyik társam a kiképzésen. Ugyanabban a pózban volt, mint én, tenyere és talpa a homokba temetve. Futó mosoly suhant át az arcán, de az ajka és szeme körüli feszesség másról árulkodott.

Mindenki, aki idejutott, nagyon jól tudta, mivel jár a kudarc.

Azok, akikben embervér is folyik, még annál is jobban.

A hozzám hasonló félvérek pedig, akikbe ugyanolyan sok embervér jutott, mint tündérvér, a legjobban mind közül. Bocs, hogy élek.

Nem mosolyogtam vissza rá, inkább lehajtottam a fejem, és a homokot néztem az ujjaim között. A testhelyzet tartása még jobban próbára tett mentálisan, mint fizikailag – a vizsgának ez is része volt. Izzadságcsepp gördült le az arcomon. Sajgott a vállam, a hátamat égető lüktetés járta át. Vaskos, sötét varkocsba font hajam minden másodpercben egyre jobban szétbomlott; a kiszabadult tincsek rátapadtak a nyakamra és az arcomra. Próbáltam egyenletesen lélegezni. A percek gyötrően lassan vánszorogtak, de a fájdalom, és a vágy arra, hogy megmozduljak, egyre erősebben ostromolt.

A sorban valaki halkan nyöszörgött; és rögtön tudtam, ki az: Bracken. Ő aztán tényleg nem ide való, de ahogy a többieknek, neki sem volt választása. Edzett és imádkozott azért, hogy ne vágják ki. Eleve kevés nőt küldtek kiképzésre – a nőkre vigyáztak, amennyire csak lehetett, hiszen olyan kevés tündér született évente.

Kivéve akkor, amikor volt okuk azt remélni, hogy kivágnak, azaz nincs helyed a tündérvilágban – akkor a vérvonalad véget is ért, anélkül, hogy az uralkodó osztálynak akár csak a kisujját kellett volna mozdítania.

Mi, a fattyak és árvák, nem számíthatunk a családunk támogatására a kiképzésünk során. Itt, Hegyalján egymásra vagyunk utalva, ami elég ijesztő tudat, és mivel sokan ugyanabból az árvaházból érkeztünk, a legtöbbünknek évekre visszamenően van közös történetünk.

– Tarts ki, Bracken! – mordultam rá. – Ne merjél most összeomlani, még csak most kezdtük!

Újabb vinnyogással válaszolt, és a huszonnégy másik növendék is helyeslően nyögött.

A távolban hosszú, halk nyöszörgés lengett a levegőben, ami egyre dagadt, amíg a mély hörgés el nem nyomta a körülöttem lévők zihálását, majd át nem csapott a Próbátlanok Kürtjének mennydörgésébe.

Abban a pillanatban kiléptem a lefelé néző kutyatartásból, és a társaimmal együtt futásnak eredtem. A futó lábak nyomán homok kavargott a levegőben, nekem pedig a fejemben visszhangzottak az edzőm szavai: „Amint meghallod a kürtöt, fuss. A kürt nemcsak téged indít utadra, hanem a sarkadban Hegyalja szörnyecskéit is.”

A szörnyecske udvariaskodó, és teljességgel pontatlan megnevezése volt a…

– Fenevad balról! – ordította Rowan.

Csapatunk abban a pillanatban szétvált középen, és a próbatétel első akadályával találtuk szembe magunkat.

Önjelölt csapatvezetőnk, Yarrow vette irányítása alá a jobbszárnyat, én a balt. Rowan és Bracken közvetlenül mögöttem.

A feladatunk az volt, hogy a pályán elrejtett érméket összegyűjtsük, de természetesen a szörnyek is a pálya tartozékai voltak. Már csak az volt a kérdés, hogy melyik szörnyecskéket szánták nekünk ma.

Alaposabban szemügyre vettem.

Francba.

– Sárkány! – sikította Bracken.

A hangja egyre halkult menekülés közben. Marha jó. Csá, Bracken.

Balra fordultam, mintha nem vennék tudomást Bracken elvesztéséről. Nem mertem levenni a szemem arról az „apróságról”, ami hirtelen a fejünk fölé magasodott.

Nem is közönséges sárkány, hanem egy háromfejű sárkány volt. Két fejjel kevesebb is éppen elég lett volna, gondoltam. Minden szájából hatalmas lángok csaptak fel. Masszív, fekete pikkelyekkel borított teste valószerűtlennek tűnt számomra – inkább olyan volt, mintha valaki kivágta és beillesztette volna valami rémes filmből, ami az emberek körében oly’ népszerű, és amilyeneket mi is nézhettünk az árvaházban péntek esténként. Ha jók voltunk.

A végtagjai furán mozogtak, abszurd szögekben kicsavarodva csapkodott, ahogy közeledett felénk.

Lassú.

Ostoba.

Kiegyensúlyozatlan.

– Fegyvert ránts! – ordított Yarrow.

Levettem az íjamat a vállamról, és ugyanazzal a mozdulattal egy nyílvesszőt is kihúztam a tegezből. Kihúztam az íjat, céloztam és lőttem.

A középső sárkányfej szinte tétovázva ingott jobbra-balra. Dühtől izzó szemére fókuszáltam, és elröpítettem a nyílvesszőt. A kiszemelt célpontba belefúródó nyílhegy cuppanó hangját hamar elnyomta a környező üdvrivalgás, mégis még sokáig visszhangzott a fülemben.

A sárkány középső feje hervadt virágként konyult le, de a szörnyeteg rendíthetetlenül támadt tovább; két megmaradt feje ügyet sem vetett a középen ernyedten lógó harmadikra. Homlokom ráncba szaladt. Meg se kottyan neki? Még csak fájdalom jelét sem mutatta, amikor átszúrtam a szemgolyóját.

Körülöttem nyilak és lándzsák záporoztak. Néhányuk belefúródott a sárkány combjába és tarajos farkába, sok pedig teljesen célt tévesztett. Elfojtottam egy sóhajtást. Nem is titok ez a titok. A tündérek, még a félvérek is csak a mágiával tudnak bánni, amúgy csapnivaló harcosok. És persze milyen szabályt hoztunk az utolsó csatára, hogy bizonyítsunk önmagunknak?

Pontosan: nem használunk támadó varázslatot. Nekem ez így meg is felelt, mert ami az én mágiaismeretemet illeti, nem mondható túl magas szintűnek.

Újabb nyílvesszőt húztam elő, és most a bal fejet vettem célba.

– Intézd el, Kallik! – ordított Yarrow.

Alli. Jobban szeretem, ha Allinak szólítanak, és ezt persze ő is nagyon jól tudta.

– Egész nyugodtan besegíthetsz – morogtam. De elégedetten elmosolyodtam, amikor a harmadik nyílvessző is célba talált. Most már, hogy úgy mondjam, egész csokorra való hervadt sárkányfejünk volt.

Puffanva zuhantak a földre egymás után. Élettelennek látszottak, de a test még mindig mozgott: a forró homokon botladozva vonszolta maga után a fejeket.

Undorító. Igaz, láttam rosszabbat is az elmúlt nyolc év alatt. Sőt, azok között is volt még rosszabb, amiket ki kellett állnom.

Szemügyre vettem a sárkányt. Úgy festett, mintha az agyai nem kapcsolódnának a többi részéhez. A lény egyszerre volt élő és halott. Furán izgatott a látvány. Íjamat és nyilamat leeresztve néztem.

– Érmeket összeszedni! – dörrent Yarrow hangja.

Magamhoz vettem egy kis zöld energiát a környező fákból, feltöltöttem vele indigó mágiámat, és beburkoltam vele a torkomat, hogy erősebb legyen a hangom.

– Az érmeket! – kiáltottam a varázslattal megerősített hangommal a csapatunk hozzám tartozó felének. – Szedjétek össze az érmeket!

– Sikerült Yarrow-nak előtted parancsot osztania? – csapkodta meg a vállamat Rowan.

Igen. És ennek soha nem lesz vége. Yarrow, a Királyi Ház után a sorban második Arany Ház fattya szinte az ideérkezésem óta arra tette fel az életét, hogy megkeserítse az enyémet. Ha sokat gondolkoztam ezen, még mindig éreztem magamon a nedves tenyere érintését, ahogy a ruhámat simítja.

Megborzongtam. Nem, ebbe ne menjünk bele.

A csapat két fele körülzárta a szörnyet.

Izgatott kiáltás harsant fel, és akkor megláttam a kincsünket. A botladozó sárkány mögött egy vasalt faláda állt.

Rowan érte el elsőként a ládát, és vigyázva, hogy a vashoz hozzá ne érjen, felnyitotta a fa fedelet. Sötétbarna hajába rezes csillogás vegyült, amint belepillantott a ládába, és rávetült a fény. De valójában ez a vöröses fény nem is a hajáról verődött vissza, mert amikor felpillantott, egész arcát rezes fény vonta be.

– A francba. Nincs elég érem, legfeljebb húsz – morogta szikrázó szemmel.

Akkor ez nem a „gyűjtsétek össze az érmecskéket együtt” buli volt, hanem a „szerezz egy érmet, vagy a lábad sem éri a földet”.

Felém pöccintett egyet, és zsebre vágta a sajátját, aztán elhátrált, míg a többiek próbálták elhalászni egymás elől a maradékot. Előrefurakodott. Fasz.

Rowan megpaskolta a vállamat. Együtt voltunk az árvaházban, és bár nem volt köztünk szoros barátság, évek óta ismertük egymást.

– Mennünk kéne. Azt hiszem, innentől kezdve…

Bólintottam, és az érmémet a csípőmön lévő erszénybe csúsztattam.

– A következő feladat valószínűleg ugyanilyen lesz, csak kevesebb érme lesz, hogy többen hulljanak ki.

A játék megváltozott.

Futni kezdett mellettem, én pedig nem lassítottam, hogy eltegyem az íjamat, hanem stabilan tartottam magam előtt a bal kezemben, jobb kezemben pedig két nyílvesszőt. Jobb lesz így, ha esetleg újabb szörnyecskék tűnnek fel.

De figyelmes lettem valamire, miközben futottunk le a homokdombról: Bracken összegömbölyödve feküdt a pálya mellett, és sírás rázta a vállát.

A nyilaimat az övembe csúsztattam, odaszaladtam hozzá, és megmarkoltam a karját.

– Kelj fel, és fuss utánunk, Bracken. Talán segíthetünk, hogy tiéd legyen a következő érme.

Bólintott. Hosszú, szőke haja kibomolva, reménytelenül kócosan hullott a vállára.

– Igen?

Rowan a szemét forgatta, de nem szólt semmit, és én is hallgattam. Nem hagyhattuk magára. Hegyalján – a tündérek ősi otthonában – azokra is veszély leselkedik, akik fel vannak készülve a legváratlanabb kihívásokra is. A világnak ez a szeglete a Próbátlanok Kürtjének megszólalása után néhány óráig különösen kiszámíthatatlan. Ráadásul nem Bracken tehet arról, hogy ilyen hitvány edzője volt. Megszorítottam a csuklóját. Rowannel mázlink volt, hogy az öreg Bresbe botlottunk. Amilyen vén, olyan jó felkészítője volt a fiatal tündéreknek erre a próbatételre.

Futás közben megváltozott a homok a talpunk alatt. Előbb kavicsos és forró, aztán nedves, hideg és ragadós lett. Ameddig a szem ellátott, végtelen tenger tárult fel előttünk, én pedig lassítottam a lépteimen, amikor a vadonatúj parton szétterült egy hullám tőlünk jobbra.

Hegyalja újra támad.

Ez alkalommal pedig oda sújtott, ahol igazán fáj. A szívem vadul kalapált, miközben a felszabdalt felületet néztem. Igyekeztem olyan arckifejezést ölteni, hogy ne látszódjon rajtam a régi emléktől a torkomban felkúszó rémület.

Hideg, szörnyen hideg volt a víz, és nem kaptam levegőt.

Nem hagyhattam, hogy a múlt elvegye tőlem a jövőmet.

– Bres azt mondta, háromféle próbatétel lesz – töprengésemből Rowan hangja térített vissza. Fegyveres harc, bátorság és ész. – Szerinted ez mi lehet?

A fegyveres harcot már teljesítettük, legalábbis úgy sejtettem.

Megkönnyebbülten sóhajtottam, amikor a hullámok elcsitultak, és a felszín mozgása abbamaradt.

– Bátorság.

Bracken maga köré fonta a karját.

– De miért? Ez csak víz. Talán fejben dől el. Nehezebb visszatartanunk a lélegzetünket, amikor veszély csap le ránk.

Ez kurvára nem vicc. Ez azoknak a félvéreknek még nehezebb feladat, akiknek le kell győzniük a légzés emberi kényszerét. Azoknak meg még annál is nehezebb, akik rettegnek a víztől.

Kezem ökölbe szorult, miközben próbáltam felkészíteni magam arra, ami rám vár.

Államat felszegve néztem a vízbe. Valami ezüstösen csillogó kiszökkent egy pillanatra a levegőbe, átfordult, majd visszahullott a tengerbe, és eltűnt.

– Láttad ezt? – károgtam.

Inkább csak éreztem, mint láttam Rowan bólintását.

– Ezüsttallér – hörögte.

Ez elég megerősítés volt számomra. Legjobb lesz mielőbb túl lenni ezen. Mielőtt még meggondolhattam volna magam, levettem a felsőmet, a homokba dobtam a fegyvereimet.

Rowan habozás nélkül követte a példámat, és pillanatnyi tétovázás után Bracken is levetkőzött.

– Jól tudsz úszni? – kérdezte tőle Rowan.

– Igen – bólintott Bracken.

Engem nem kérdezett. Sok munkám volt abban, hogy ne kerüljön napvilágra a gyengeségem. Mármint, tudtam úszni, csak…

Minden erőmet megfeszítve belegázoltam a sekély vízbe. A víz metszően hideg volt.

Már derékig a vízben voltunk mindhárman, amikor a csapat többi tagja megérkezett. Rowan és Bracken késlekedés nélkül elúszott. A többi Próbátlan is követni fogja a példánkat. Nem teketóriázhattam tovább, el kellett szánnom magam. Vettem néhány nagy levegőt az orromon keresztül, elfojtottam rémült gondolataimat, és a víz alá merülve előreúsztam.

A jéghideg víz – vagy a pánik – szinte vaspántokat vont a mellkasom és a fejem köré. Eleinte kissé kapkodó mozdulatokkal olyan messze úsztam, ameddig csak a levegőm kitartott. Rowan és Bracken előttem jártak. Vacogó fogakkal vetettem magam utánuk oda, ahol láttuk az ezüst csillanását.

Rowan lepillantott a mélységbe, és én is lenéztem. Próbáltam a küldetésre koncentrálni. A víz hihetetlenül tiszta volt, egészen a fenekéig le lehetett látni, ahol egy ugyanolyan láda hevert, mint amilyet a sárkány őrzött. Vaspántos faláda.

– Nagy levegőt! Ez mély lesz! – mondta Rowan.

Mondani könnyebb, de azért olyan nagy levegőt vettem, amekkorát csak tudtam, és lebuktam a víz alá.

Minden igyekezetem ellenére is csak fele mélységig jutottam, mire összeszoruló tüdőm riadót tartott, hogy mielőbb vegyek levegőt. Természetesen tisztában voltam vele, hogy fél-tündérként percekig nem szükséges levegőt vennem, de mivel csak félig vagyok tündér, az elmém emberi része ezt nem hajlandó igazságként elfogadni a fulladástól való rettegés nélkül.

Rowan és Bracken előttem járt, már majdnem a ládához értek.

A tüdőmre nehezedő nyomás egyre sürgetőbbé vált. Agyam riadót fújt, hogy azonnal térjek vissza a partra, de nem akartam feladni.

Konokul ellenálltam.

Buborékok sorjáztak ki az ajkamból, és a felszínre emelkedtek, de én csak merültem tovább.

Már majdnem odaértem.

Rowan megfordult a kezében egy ezüsttallérral. Elnézett mellettem, tágra nyílt szemmel mutatott valamire.

Megpördültem a vízben, ahogy a gyorsan úszó Yarrow utolért. Kezében görbe pengéjű kést tartott, amelyet végighúzott a bal combomon. Vöröses köd oszlott szét a vízben, de a zsibbasztó hidegben alig éreztem a vágást.

Újra meglendítette a karját, én pedig visszafelé tempóztam, amíg bele nem ütköztem valami puhán süppedő anyagba.

Yarrow gyors elrugaszkodása árulkodott arról, hogy mi lehet az a puha és süppedő valami.

Számíts a váratlanra.

Lassan megfordultam, és már el is feledkeztem a légzési dilemmámról.

Hosszú karok lövelltek ki körülöttem egy pillanat alatt. Akkora tapadókorongok sorakoztak rajtuk, mint a tenyerem, és a tengeri lény karjaival a csapat tagjai után nyúlt.

A szörnyeteg érdeklődését a legkevésbé sem keltettem fel, inkább a többi Próbátlan után vetette magát. Talán túl közel voltam hozzá ahhoz, hogy észrevegyen?

Áh, kizárt dolog, hogy ne észlelje a vér szagát a vízben. Lerántottam magamról az övemet, és elkötöttem vele a combomat, aztán elúsztam a lény puffadt, rózsaszínű teste alatt a láda felé.

Elkerekedett szemmel markoltam ki az utolsó ezüsttallért a ládából. Több újonc úszott el mellettem, mint gondoltam. Az utolsó pénzérme kiszedése nem volt igazán megnyugtató, és az eddigiekből arra lehetett következtetni, hogy a következő állomáson még kevesebb érme lesz.

Bele kell húznom.

Rowan és Bracken sokkal előttem járt, már majdnem felúsztak a felszínre. A tengeri szörny utánuk nyúlt egyik hatalmas karjával, Rowan pedig megállt, és belehasított.

A szörnyeteg sikoltva visszahőkölt.

Úgy látszik, nem tűri a fájdalmat. Ezt jó tudni.

Az érmét a számba vettem, megragadtam a ládát, és teljes erőmből a sziklás talapzathoz vágtam, amin állt. Recsegve tört szét, én pedig kiválasztottam egy hosszú, szálkásan tört deszkát.

Erősen tempózva alulról, hátulról közelítettem meg a polipszerű szörnyeteget. Éppen felemelkedett a vízben, hogy elkapja Rowant és Brackent. Követtem, és felkészültem rá, hogy beledöföm a deszkát, ha sikerül magához ragadnia és a mélybe rántania őket, ahogyan tette más Próbátlanokkal. Úgy láttam, már legalább hét tündér vergődött a karjai közt. Nem menthetem meg mindannyiukat, de hátha néhányuknak segítek így.

Szabad karjaival Rowan és Bracken után csapott, én pedig alulról belemélyesztettem puha testébe a széthasadt fadarabot.

A szörnyeteg ismét felsikoltott. Hangja visszhangot vert a vízben, amitől figyelme a tenger feneke felé terelődött. Néhány Próbátlannak sikerült kiszabadulnia a szorításából. Ez volt a legtöbb, amit tehettem.

Kihasználtam az alkalmat, és kiúsztam alóla.

A felszínre érve sem mertem lassítani, teljes erőmből úsztam a sekély rész felé.

Még mindig nem kellett pihegnem. Kimásztam a nedves homokra, és körülnéztem.

Bracken előttem kuporgott, de Rowan nem volt ott.

Biztosan előrement.

Nem hibáztattam, ez a játék része volt.

Bracken rám nézett élénk kék szemével, és pislogott.

– A fiúk össze akarták törni – nyújtotta felém az íjamat és nyilaimat.

És ő megakadályozta? Az ezüstpénzt a csípőmön lógó erszénybe csúsztattam, és átvettem a fegyvereimet.

– Köszönöm.

– Ez a legkevesebb. Segítettél, hogy érmet szerezzek. Talán így még lehetek kereskedő, és nem száműznek a Háromszögbe.

Elszánt voltam, hogy réz- ezüst- és aranytallért is szerezzek, de Brackennek igaza volt: azoknak, akiknek csak egy-két kihívást sikerül teljesíteniük, és nem az összeset, valószínűleg vigaszdíj jut.

– Menjünk.

Összeszorítottam a fogam, hogy bicegve tartsam a tempót mellette, mert most, hogy a víz zsibbasztó hatása elmúlt, úgy lüktetett a combom, mintha megrúgott volna egy ló. Lepillantottam rá, és megkönnyebbülve nyugtáztam, hogy nem olyan mély a seb, mint elsőre gondoltam.

– Mi történt? – kérdezte Bracken.

– Yarrow – mondtam utálkozva. Verné meg őt az istennő átka. – Hányan jutottak ki előttem?

– Talán tizenöten Rowannel együtt. Néhányan összekapaszkodtak, és minket megelőzve érték el a felszínt.

Szövetségben. Hát ez nagyszerű.

Futni kezdtünk, a táj pedig lassan tengerpartból sűrű dzsungellé alakult át. Hosszú emelkedőn kaptattunk felfelé. Sebzett combizmom görcse elernyedt a fullasztó hőségben, és bár még mindig zavart, már nem tartott vissza. A növényzet és a talaj is változott, és hamarosan meredek sziklafalba ütköztünk.

– Szerinted felmásszunk? – kérdezte Bracken halkan.

A sziklafal egy részét csillogó szürkés réteg vonta be. Megérintettem; ujjaimon finom, szinte csalogató energiahullám szaladt végig.

– Igen – feleltem.

A meredek sziklafalon minden lépésre és kapaszkodóra figyelve, óvatosan másztunk fel.

Nem volt semmiféle biztonsági háló alattunk, és a pár perccel ezelőtti víz alatti káosz után ijesztőnek tűnt a mászás felfelé.

Biztosan ez a bátorság próbája.

Fogaimat összeszorítva igyekeztem egyenletesen lélegezni. Orron be, szájon ki. Nem fogok itt megrémülni, a magasság nem izgat. Ez sokkal inkább az én terepem, mint a tenger.

Víz csobogása hallatszott valahonnan magasról, de kizártam az elmémből a hangot, és arra figyeltem, hogy kezem végre megtalálja a sziklaperemet. Felkapaszkodtam a párkányra, és hason fekve lenéztem. Szemközt találtam magam Brackennel.

Kinyújtottam felé a kezem, és felsegítettem az utolsó fél méteren.

– Szép munka volt, sikerült.

– Örvendek a szerencsének! – szólalt meg ekkor Yarrow.

Egyetlen mozdulattal guggolásba fordultam, és szembefordultam vele.

Velük.

A fiúk félkörben vették körül Yarrow-t. Tizenöten voltak, köztük Rowan.

– A csapat kapitányaként elrendelem, hogy engedjük előre a hölgyeket! – mondta vontatottan. – Bár nem biztos, hogy ez a legmegfelelőbb megnevezés tekintettel kétes származásotokra.

Yarrow mindig figyelt rá, hogy ne nevezzen félvérnek, amikor magasabb rangúak is hallhatták.

Röhögött, és a többiek vele együtt. Rowan is. Jaj, ne már! Rowan nem azzal bosszantott fel, hogy átpártolt a győztesekhez – ügyes húzás –, hanem a seggfej viselkedéssel. Meglett róla a véleményem.

Azon gondolkoztam, hogy miért vártak meg minket a fiúk. Igazán komoly veszély leselkedhet ránk, és Yarrow úgy gondolta, megnézi, hogyan farag rá valaki más. Rafinált, bár gyáva gondolat.

Mosolyt erőltettem.

A múltkor nem ezt mondtad, csapatkapitány.

Yarrow ujjai elfehéredtek, ahogy megszorította kése markolatát, én pedig úgy vonultam el előtte, mintha nem lüktetne a combom a mászás után, és nem akarna összecsuklani alattam a lábam.

Mert a következő kihívás itt várt, éppen rajtuk túl. És figyelembe véve a szűkös érmekészletet, érdemes volt előremenni.

Eleresztettem a fülem mellett a gúnyolódást és kötekedést, és elindultam a párkánytól induló egyetlen ösvényen. A víz csobogása fülsiketítő dübörgéssé erősödött, és mintha azt visszhangozta volna fülemben a vér lüktetése.

Lehetetlen, hogy már megint.

Szemem kitágult.

A víz függőlegesen zuhogott lefelé száz méternél is mélyebbre egy innen valószínűtlenül kicsinek tűnő medencébe. A gondolatától is ziháltam, hogy ebbe kelljen beleugranom. Nem gondolhatják komolyan, hogy ezt kell teljesítenünk.

Pedig a szürkén csillámló ösvény itt véget ért, és másfelé nem lehetett menni.

Csakugyan ezt várják el tőlünk.

Egy lépést hátráltam. Nem. Ez kizárt dolog. Képtelen vagyok rá. Attól még, hogy Hegyalja olykor kissé álomszerű, simán meghalhatunk itt. Ha itt leugrom, akkor vagy összezúzom magam a sziklákon, vagy vízbe fulladok.

Még egy lépést hátráltam.

– Alli, vigyázz! – kiabálta Bracken.

Sikoltottam volna, ha nem akad el a lélegzetem, miután egy nagy tenyér a lapockáim közé csapott. A másodperc törtrésze alatt elrúgtam magam az ép lábammal, hogy minél messzebb legyek a sziklaoromtól.

Szabadesés.

Végre kitört belőlem a visítás, és betöltötte a tudatomat. Magával ragadott a pánik, és kezdett elsötétülni előttem a világ. Behunytam a szemem, és megadtam magam a sorsomnak.

Emlékképek villantak fel előttem – ilyesmi többször előfordult már, amikor különösen közel álltam a halálhoz. Számkivetett félvérként felnőni. Az árvaházi élet. A küzdelem, hogy idejussak erre a próbatételre.

Egyik pillanatról a másikra biztonságos meleg lassította a zuhanásomat. Víz ringatott. Olyan megnyugtató volt, annyira lágyan ölelő, hogy egy pillanatig azt hittem, szörnyethaltam.

A mágia közbelépett.

Beleereszkedtem a víz gyengéd habjába, ami puhán ringatott bele a vízesés aljában kialakult medencébe.

Egy lapos sziklán ismerős ládikó várt.

Reszketve, félig öntudatlanul emeltem fel a láda fedelét, és kiemeltem belőle a nyolc aranytallér egyikét, aztán kivettem egyet Brackennek is. A pasik meg elmehetnek a francba.

Még mindig alig tértem magamhoz. Erőt vettem magamon, és beleereszkedtem a vízbe, kiúsztam a meleg lagúna szélére, és kimásztam a partra.

Föld. Végre csodás, szilárd talaj volt a talpam alatt. Leguggoltam, belemarkoltam, és figyeltem, ahogy a többi Próbátlan is belevetette magát a vízbe. Egyikük sem sérült meg, ami megerősítette bennem azt a tudatot, hogy az érkezés nem jelentett valós veszélyt. Csak bátorságra volt szükség az elrugaszkodáshoz.

Vagy szerencsés balszerencsére.

Yarrow ötödikként ugrott le. Még időben egy aranytallérhoz. Barom.

Rowan nyolcadikként rúgta el magát.

Üres kézzel, lógó orral mászott ki a vízből.

Nem adtam oda neki a nálam lévő második tallért. Ha ő így, én is így.

Bres és a többi kiképző kibontakozott a dzsungel sűrűjéből, és feltűntek körülöttük a bőrig ázott Próbátlan társaim, akik nem jutottak el az utolsó akadályig.

Tekintetemet a sziklaszirtre szegeztem. Bracken nem jött le.

– Ugorj, Bracken – suttogtam.

Nem fűztem hozzá túl sok reményt – én legalábbis nem ugrottam volna le, ha tudom, hogy nem származik belőle semmi jó –, de ha nem teljesíti a feladatot, akkor elég nehezen fogom megoldani, hogy átadjam neki a tallért.

Egy pillanattal később szédítő suhanással érkezett Bracken, szőke lobonca lobogott utána. Szinte nem is csobbant, ahogy a vízbe érkezett. Beletelt néhány másodpercbe, mire felbukkant a felszínen.

– A pénz mind elfogyott, de úgy döntöttem, mégis leugrom – mondta, és vállat vont.

A tenyerébe csúsztattam a plusz tallért, és rákacsintottam. Szóhoz sem jutott a csodálkozástól. Rowannek biztosan savanyú lesz a szőlő.

Arra eszméltem, hogy valaki tapsol.

Bres lépett elő.

– Akinek három tallérja van, az Fényudvar előkelőségei közé kerül. Szabadon választott képzésen vehet részt, rendszeres járandóságot, házat, címert és két humán szolgálót kap.

Yarrow kidüllesztette a mellkasát.

Grimasz ült az arcomra, de közben valami mást is éreztem: végre kielégülést nyer az a réges-régi sóvárgás, ami azóta nő bennem, mióta elkezdtem a kiképzést.

Saját otthon.

Saját vagyon.

Három tallérom volt. Előkelő leszek én is. Tartsák csak meg maguknak a címert meg a szolgálókat, nekem a többi számít… ettől a pillanattól fogva független és szabad vagyok.

– Akiknek két tallérjuk van, azok Fényudvar középkasztjába lépnek. Szabadon választott képzést, feleannyi járandóságot, és a velük azonos rangúakkal közös szállást kapnak – folytatta Bres.

– Köszönöm, Alli – szorította meg a karomat Bracken.

Erre nem is számított.

Csak néztem rá, mert még mindig nem találtam szavakat az előttem felvázolt jövőképtől.

– Azok, akiknek egy tallérjuk van, kereskedők lesznek, és a rangjukbeliekkel közös szállást kapnak – szólalt meg ismét Bres. A bőrig ázottak közül sokan ekkor néztek fel. Biztosan nem sikerült kikerülniük a tengeri szörny szorításából.

Nyolcévi kiképzést követően mindössze huszonketten maradtunk az osztagban. Négyen nem szereztek egyetlen tallért sem, közülük ketten sírva fakadtak, a másik kettő pedig jobban reszketett, mint Bracken fent a sziklán.

– Akik nem szereztek tallért, azok is kereskedők lesznek – folytatta mondandóját Bres.

Sokan felsóhajtottunk a bejelentést hallva.

– Tudtam, hogy nem teszik meg – sompolygott hozzám Rowan. – Tudtam, hogy senki sem lesz számkivetett, amikor ilyen kevés a tündér, és ilyen sok az ember.

Szóba sem próbált állni velem, mióta olyan hülyén viselkedett. Idióta.

Ügyet sem vetettem rá.

– Nyolc év kitartó munka. Aki még mindig itt van, százszor is bizonyította rátermettségét – tárta szét karját Bres. – Mindannyian megérdemlitek, hogy Fényudvar tagjai legyetek ilyen vagy olyan minőségben. Egyedüli feltétel: esküt tenni tiszteletreméltó királyunknak. Megtiszteltetés, hogy én jelenthetem be az Orákulumot, aki előtt fogadalmat tesztek.

A tömeg felmorajlott. Legtöbben akkor találkozhattak a legendás Orákulummal, amikor besorolták őket Árnyudvar vagy Fényudvar tagjai közé – de én kimaradtam a válogatásból.

A vén, púpos asszony előcsoszogott a dzsungel fái közül, és megállt a kiképzők és az ámuló osztag között. Arcát csuklya fedte, és nem én voltam az egyedüli, aki próbált belesni a csuklya redői közé, hogy meglássa, milyen arcot rejt.

A kiképzők egyes sorba vezényeltek. A sor végére kerültem, Bracken mögé. Az előttem állók letérdeltek az eskütételhez, ami Fényudvar királyához és Hegyaljához láncolja őket, amelyen osztoztunk Árnyudvarral. Egy ilyen esküt a tündér egyszerűen kénytelen volt elmondani. A fogadalom megszegése esetén a tündér száműzetésbe és mágikus megkötés hatása alá kerül.

Megkönnyebbülten sóhajtottam, mert félig-meddig arra számítottam, hogy a három talléromat valami kétes tárgyra fecsérlik. Az izgatottság egyre inkább átjárta a testemet, ahogy fogyott a sor előttem. Vajon milyen képzést válasszak? És hol éljek? A Bering-tengeren az Unimak-szigeten, Alaszka partjainak közelében annyi szép hely és csodás zug van! Könnyek gyűltek a szemembe.

Egész életemben erről a pillanatról ábrándoztam.

És most végre elérkezett.

Bracken térdre ereszkedett, és mormolni kezdte az esküt, amelynek letételében mindannyian reménykedünk, mióta először Hegyaljára tettük a lábunkat.

Amikor felállt, és csatlakozott a bajtársak nevető csoportjához, államat leeresztve a helyére térdeltem. Az utolsó, aki leteszi az esküt.

– Add a kezedet – rendelkezett az Orákulum.

Megint megpróbáltam belesni az öregasszony csuklyájának mélyére, de csak hosszú ősz hajtincsét láttam, ami sokat mondott a koráról, hiszen a tündérek nem öregszenek olyan gyorsan, mint az emberek.

Kinyújtottam a jobb kezem, ő pedig megkarcolta a tenyeremet egy kristálykés hegyével. A pengére felfutott a vérem.

– Tedd le az esküdet, Kallik – szólt hozzám szelídebb hangon. – És az istennő segítsen bennünket abban, ami ezután következik.

Az Orákulum korát meghazudtolóan fürge mozdulattal szúrta a földbe a pengét a lábam mellett.

Arcom elkomorult. Senki mással nem csinált ilyet. De a kelta szavak réges-rég belém ivódtak, mióta erre a pillanatra készültem, és most nyers dallamossággal peregtek ajkamról.

– Én, Háznélküli Kallik, esküszöm, hogy betartom és megvédem Hegyalja törvényeit. – Tenyerem felhevült a sebzés helyén, és megdörzsöltem. – Lelkemet az ő hatalmába ajánlom. Fogadom, hogy kardom Aleksandr király parancsainak fog engedelmeskedni. – Remegő testemet egyre jobban elöntötte a meleg. – Esküm megszegése esetén ne legyen helyem a világon, sem Hegyalján, sem azon túl.

Amint az utolsó szavak is elhagyták ajkamat, mágiám megrázta testemet, és kiáramlott belőlem, amibe a föld is beleremegett. A levegőbe zöld villám hasított. Az égből pengeéles jégszilánkok zuhogtak. A világ felrobbant körülöttünk.

A földre vetettem magam, és a tenyeremmel védtem a fejem. Mindenki sikoltozott.

Ám a testem alatt szüntelenül változó föld elől nem volt menekvés.

Dzsungel, víz, homok, méz, felhő, tövis, jég.

Hegyalja amúgy végtelenül kiszámíthatatlan, de az elmúlt nyolc évben semmi ehhez hasonló nem történt. Mi folyik itt?

Remegett az egész világ, én pedig négykézlábra emelkedtem. Lenéztem a földre: most teljesen normális, tűlevéllel borított talajnak tűnt. Túlságosan is normálisnak látszott. Soha nem láttam hasonlót, mióta… mióta ideutaztam Hegyaljára.

Felemeltem a fejem, és tekintetem összetalálkozott az Orákuluméval. Hátraeresztette csuklyáját. Fél szeme helyén óriási vágás éktelenkedett, a másik azonban ezernyi színben játszott.

Megsemmisítő hallgatással meredt rám.

– Mi történik? – suttogtam a sikolyok és morajlás közepette.

– Hegyalja megsemmisült, Háznélküli Kallik. Te tetted a földdel egyenlővé – felelte az Orákulum.