Imolya Patricia

Esetlapok

Copyright © Imolya Patricia, 2022

Minden jog fenntartva.

A kötetben szereplő történetek mindegyike igaz.

A szerző a szereplők adatait és a helyszíneket megváltoztatta.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,
az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó u. 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

ISBN 978-963-543-249-3

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Koronczai-Fekete Viktória

Szerkesztette: Bedecs László

Műszaki vezető: Drótos Szilvia

Borítóterv: Földi Andrea

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Kunstár Ibolya emlékére,
hálával és szeretettel

Anna

Este fél hat volt, de még mindig nem jutottunk el oda, hogy kivegyük a húsz perc pihenőnket. Megpróbáltuk, többször is, de mindig az volt a válasz, hogy „jó, de a pihenő előtt még megkérnénk…”. Nem is próbálkoztunk tovább, de miután átadtuk a legutolsó betegünket, a mentőállomás felé menet beugrottunk egy gyorsétterembe. Egyenruhában voltunk, ezért előfordul, hogy ilyenkor előreengednek minket, de ez nem egy ilyen nap volt, úgyhogy hosszú percekig álltunk sorba, majd újabb hosszan tartó percekbe telt, amíg az ápoló kollégám, akit mindenki csak a becenevén, Bogárnak szólított, megrendelte a vacsiját, azaz az étterem fél étlapját. Nem csodálkoztam, én is olyan éhes voltam, hogy majdnem átmásztam a pulton, hogy befaljam a fagyasztott krumplikat.

A rendelés után idegesen szorongattam a sorszámomat mutató kis blokkot, türelmetlenül várva, hogy elkészüljön a csomag. Annál nagyobb volt az örömöm, amikor végre megjelent a számom a pult fölötti monitoron. Még a végén tényleg eszünk ma. A várakozás alatt, képzeletben, már beleharaptam a hamburgerembe, szinte éreztem az ízeket is, de a képzelgéstől csak még éhesebb lettem.

– Parancsolj, itt a rendelésed – mosolygott rám az egyik kasszás. A leghálásabb mosolyommal próbáltam válaszolni, de a mínuszban lévő vércukrom miatt csak egy félrecsúszott vigyor sikeredett.

– 82-es egység – szólalt meg az övemre akasztott mentősrádió.

– NEEEEM! – pördült meg az ápoló, hogy farkasszemet tudjon nézni az övemen lógó rádióval. – Egész nap nem tudtam enni, reggel fél hét óta talpon vagyok, és idegesebb, mint egy metamfetamintól beállt beteg!

Lemondóan néztem vissza rá.

– Jelen a 82-es – sóhajtottam végül a rádióba, majd a többiek felé fordulva hozzátettem: – Biztos csak valami ittas hajléktalan, biztos belefér, hogy megegyük a…

– Megindult szüléshez kérnénk – hadarta a vonal túlsó végén a diszpécser.

A négyfős egység többi tagja rám nézett, de nem is kellett semmit mondanom, csak bólintottam: igen, srácok, mennünk kell.

– Neeeem – kiáltott fel újra, de ezúttal sokkal halkabban az ápoló, aztán megsemmisülve engedte le a mutatóujját, amivel eddig a rádiót fenyegette.

– Majd később beugrunk érte – sóhajtott az orvos. De mindenki tudta, hogy úgyse lesz már rá időnk.

Futva indultunk ki az étteremből. A keringésmegállás mellett a szülés az egyetlen helyzet, amikor tényleg ennyire rohanunk.

Oldalt parkoltunk, ezért meg se próbáltunk a középen levő kapu felé menni, inkább nemes egyszerűséggel átugrottunk az alacsony téglafalon, amely a belső részt választotta el a parkolótól. A doktornő ment elöl, mi csak követtük, és bár én nem vagyok a kerítésugrálás híve, és nem is vagyok egy Pókember, meglepően gyorsan jutottam át a falon én is. Nagyon menőn nézhettünk ki egyébként: három egyenruhás mentős, akik a piros, fényvisszaverős cuccban, hivatástudattól fűtötten, tesitanárszemet gyönyörködtető szekrényugrással vetődnek át a falon, hogy rohanjanak szülő nőt és születendő gyermeket menteni. Akár egy jobbféle dokis sorozatban. Vészhelyzet volt.

Szóval nekem nem annyira sikerült az ugrás, így a kocsiba már bicegve szálltam be, mert kiment a bokám landoláskor, de sebaj. Mínusz egy stabil bokaízület, de egy várhatóan csoda szép csecsemő, így a mérleg abszolút pozitív volt, és hát fontosabb, hogy az anya és a baba is biztonságban legyen, mint hogy nekem ne fájjon a lábam. A gépész ugyanígy gondolkozhatott, mert a szokásosnál is gyorsabban szirénázott át a városon, és egy-egy fékezős, kanyarodós manővere közben attól tartottam, hogy a végül csak képzeletben megevett hamburgerem ki fog jönni. De az nagyon is valóságos hányás lesz. Átfutott a fejemen, hogy ha valaki gyermeket vár, végül is tele van a hasa a babával, ezért biztosan nem lehet annyira éhes, mint én most. Aztán rájöttem, hogy vagy kezdek bekattanni az éhségtől, vagy nagyon nem állok még készen a gyermekvállalásra. Esetleg mindkettő.

Öt percen belül kint voltunk a helyszínen. Szép családi ház, az apa az ajtóban várt minket, de folyamatosan befelé pillantgatott. Ideges volt, nem is csodáltam.

– Kérem, siessenek! – integetett, pedig mi nagyon sietősen ugráltunk ki a kocsiból. Felkaptam a felszerelést, és követtem a többieket a házba.

A leendő édesanya egy kanapén feküdt a nappaliban, és bár nem vagyok kifejezetten jártas a szülészetben, azt még én is láttam, hogy ez az eset tényleg a „mindjárt szülni fog” kategóriába tartozik.

– Milyen gyakoriak az összehúzódások? – térdelt az orvos az édesanya mellé.

– Másfél, ahhh, két, áhh, percenként van, meg most is, azt hiszem, áhh – nyögte az anyuka. A gépésznek mondani sem kellett, tudta, hogy szaladnia kell hordágyért. Ő nemcsak vezette a mentőt, de segített a technikát mozgatni, a beteget megemelni, sőt lélegeztetni is, ha kellett.

– Magzatvíz?

– Szerintem még nem folyt el – felelte az anya.

– Tudná, ha elfolyt volna – mondta az orvos, majd gyorsan kibámult az ablakon, láthatóan erősen elgondolkozott. – Hát, a legközelebbi szülészet körülbelül tíz percre van innen, még öt perc, mire el tudunk indulni… Megpróbálhatunk beérni, de esélyes, hogy útközben kell majd szülnie. Inkább azt javaslom, szüljön itthon, de közben idehívjuk a csecsemőmentőt. Esetleg…

– Nem szülhetek itthon – szakította félbe az anya. – A nőgyógyászom azt mondta, mindenképpen császármetszés lesz, mert valami gond van a köldökzsinórral. Holnaputánra voltam beírva a programozott császárra.

Az orvos több árnyalattal fehérebb lett. Aztán hirtelen megfordult, és tőle szokatlanul hangosan kiabált ki a bejárati ajtón:

– Hol van már az a hordágy?!

Amilyen gyorsan csak lehetett, ráfektettük a nőt, betoltuk a kocsiba, az apának pedig elmondtuk, hogy jöjjön utánunk, a kórházban találkozunk, és bár tudjuk, hogy ideges, meg ne próbálja közvetlenül követni a mentőt, mert a traumatológiáról nem fogja látni a gyermeke születését. Míg a gépész padlógázzal ralizott a legközelebbi szülészet felé, az orvos az anyát próbálta kikérdezni és nyugtatgatni, már amennyire lehetett, én meg előrerádióztam a szülészetre, hogy megyünk, és készüljenek, mert lehet, hogy kelleni fog a császáros műtő.

A szülészetisek nagyon profik voltak, már az ajtóban vártak minket, segítettek áttenni az anyát a saját ágyukra, míg az orvosunk az ő orvosuknak referált. Egy másik mentőről épp akkor vettek le egy hisztérikusan sikoltozó, szintén szülés előtt álló lányt, amitől a mi kismamánk is stresszelni kezdett, de szerencsére őt már tolták is ultrahangra.

– Vele mi történt? – kérdeztem a másik anyukára mutatva.

– Eh, tocós császármetszés – rántotta meg a vállát az ottani mentőápoló. – Még nem adtuk be neki a gyógyszereket, amikor pánikrohamot kapott a műtőben, leverte a komplett felszerelést. Most ellenőrizzük, hogy nem állt-e bele senkibe semmi, de már viszik, jön bent a második felvonás.

Még mindig nem nagyon értem ezt a „tocós” hullámot. A tocofóbiás betegeket hívják így, azokat az édesanyákat, akik irreálisan rettegnek a szüléstől. Természetesen vannak, akik tényleg ettől a betegségtől szenvednek, és nagyon jó, hogy ezt most már elismerjük pszichiátriai kórként, viszont rengetegen vannak, akik visszaélnek ezzel, mert úgy gondolják, hogy a császármetszés könnyebb, mint a hüvelyi úton történő szülés – és ma az az egyik legegyszerűbb módja, hogy valaki természetes szülés helyett császárral szüljön, ha hoz egy pszichológiai szakvéleményt. És, meglepő módon, az elmúlt pár évben egyre több és több kismamának lett ilyen papírja. De akivel itt találkoztunk, valóban betegnek tűnt.

– Kész vagyunk, jöhettek – sétált felénk egy doki műtősruhában. – Te medikus vagy? – fordult felém váratlanul. – Mintha láttalak volna már itt az épületben.

– Igen, ötödéves – válaszoltam.

– És láttál már császárt?

Egy pillanatra lefagytam, de aztán bevallottam, hogy nem, a szülészet tantárgy csak a következő szemeszterben lesz.

Közben visszatolták hozzánk az ultrahangról a kismamánkat.

– Nagyon bánná, ha egy orvostanhallgató asszisztálna a műtétnél? – mosolygott az orvos a sápadt és izzadt édesanyára, aki két fájdalmas grimasz között visszamosolygott, és azt mondta, nem, dehogy bánja. Azt hiszem, egy marslakót is elfogadott volna asszisztensnek, szeretett volna már túl lenni a nehezén.

Asszisztáljon?!, visszhangzott két másodperccel később a fejemben.

Nem tudom, mi fogott el, a hormonok vagy a szakmai kíváncsiság vagy az anyuka iránti szimpátiám, de hirtelen nagyon meg akartam nézni ezt a szülést.

– Öhm – fordultam az egységvezetőm felé. – Szóval gyakorlatilag műszak vége van, és különben is önkéntes mentősök vagyunk, ráadásul én csak szekundáns, szóval…

– Be akarsz menni? – mosolygott rám kedvesen a dokink.

– Igen. Nagyon – bólogattam lelkesen.

– Oké, sok sikert – felelte. – De biztosan nem várunk meg.

– Persze, menjetek, köszi a mai munkát! Vacsorázzatok helyettem is – integettem, de már félúton voltam az Öltöző feliratú ajtó felé, és végig sem gondoltam, hogy a műtét után majd egyenruhában békávézhatok végig a városon.

– Előkészítjük a kismamát, mosakodj be, és bent találkozunk! – kiabált utánam a nőgyógyász.

Adrenalinnal eltelve rángattam magamra a szükségesnél három számmal nagyobb zöld ruhát, majd olyan alaposan mosakodtam be, ahogy csak a medikusok és kezdő rezidensek tudnak. Gyakorlatilag ledörzsöltem a kezemről a felső hámréteget. Amikor már kellően tisztának éreztem magam, beléptem a műtőbe. A műtősnő rám adta a köpenyt, majd a kesztyűt, én pedig nagyon örültem a maszknak, mert az legalább elrejtette a fáradtságtól és az éhségtől igencsak fura grimaszba beállt arcomat. Az orvos a kismama lába közé állított, először törölgetnem, később kampóznom is kellett.

Tátott szájjal néztem végig a műtétet. A precíz, rövid vágásokat, aztán az izom kevésbé precíz széthúzását. A rectus abdominisba, vagyis a hasizomba konkrétan mindkét oldalról belekapaszkodtak, és úgy szakították szét, hogy közben rendesen kilengett az asztal az anya alatt. Azt mondják, így a legjobb megnyitni a hasfalat, mert ebben az esetben ott szakad, ahol a leggyengébb az izom.

– Minden oké? – kérdezte a kismama, akinek nyilván feltűnt, hogy a műtőasztal egy kisebb földrengés epicentruma lett.

– Igen, csak ritka erős hasizmai vannak!

Belegondoltam, hogy ezt a kismama hogyan értheti, de valószínűleg nem gondolt bele, hogy ebben a szituációban ez mit jelent, mi is történt épp a hasával, mert nem tett fel több kérdést. Még jó, hogy ő nem láthatta, amit én igen.

– Na, és mit csinált az utolsó gyermektelen hétvégéjén? – próbált csevegni vele az orvos.

– Édesanyámnál voltunk, szülinapot ünnepeltünk – kezdte mesélni az anyuka, de a többire nem tudtam odafigyelni, mert sokkolt, hogy miközben a líra, azaz a takaró mögött ilyen lazán beszélget a hétvégéjéről, az orvos éppen csuklóig van a szétfeszített hasüregében. Sokadszor ígértem meg magamnak, hogy ha hazamegyek, most már tényleg megnézem, ki találta fel a gerincközeli érzéstelenítést, és minden napomból pár percet arra fogok szánni, hogy hálát adjak neki. Zseni volt.

– Most figyelj, ki fog folyni feléd egy kis magzatvíz – figyelmeztetett az orvos, amikor megmetszette a méhet.

Erre nem voltam felkészülve. Az „egy „kis magzatvíz” egy kis vérrel keverve úgy zúdult rám, mint a Niagara, a vállamtól a kölcsönkapott papucsomig mindenemet beborította. Még az alsóneműm is átázott tőle.

Segélykérőn néztem az orvosra. Ő azonban nem velem volt elfoglalva, hiszen épp a magzatmázas gombócot próbálta kihalászni az anya hasüregéből. Szeretném azt mondani, hogy nagyon szép, cuki kisbaba volt, de leginkább egy jégeső verte lila törpére hasonlított.

Ebben a pillanatban a baba rám meredt, és mintha megijedt volna tőlem, felüvöltött.

– Hát te se nézel ki sokkal jobban – morogtam rá sértődötten.

De az a pillanat maga volt a csoda. Ahogy megállt az idő, hogy mindenki fel tudja fogni, mi is történt, miben is segítettünk. Ahogy mindenki áhítatosan nézte, amint az orvos átvágja a köldökzsinórt, majd átadja az üvöltő babát a szülésznőnek, aki elvitte megtisztítani.

Ott álltam, magzatvízben és vérben ázva, hullafáradtan, fájó bokával, iszonyú éhesen. Előttem feküdt egy édesanya, akinek épp mélyen beleláttam a véres hasüregébe. És mégis ez volt életem egyik legszebb élménye. Az előttem elterülő káoszból, kifakult zöldekből, barátságtalan fémből, húsból és bőrből az orvos kiemelt egy pici életet. Egy aprócska, sűrű barna hajú kislányt, akire a szülei és a műtő személyzete is végtelenül tiszta szeretettel, odaadással és hálával nézett. Egy parányi emberkét, aki majd egyszer fel fog nőni, és rengeteg másik embernek fog boldogságot okozni a puszta létével, ahogy már akkor is, abban a pillanatban is tette.

– Mi lesz a gyermek neve? – kérdezte a szintén véres és fáradt doki, miközben újra csuklóig volt az édesanya hasában, hogy kivegye a méhlepényt is. Miután meggyőződött róla, hogy sikerült épen kivenni, megkezdte a méh, majd a hasüreg bezárását.

– Anna – felelte az édesanya mosolyogva.

A műtét után visszavettem a mentősruhám, és még mindig vizesen, farkaséhesen metróztam el a mentőállomásra. De aznap este semmi sem tudott zavarni. Boldog voltam.

Üdv a világban, kicsi Anna. Köszönjük, hogy jöttél.

Covid-mentő

Hajnali egy óra körül értünk vissza az állomásra. Bejelentkeztünk a rádión, hogy hazaértünk, majd mindenki megkereste a műszak elején kiválasztott fekhelyét. Az enyém egy kanapé volt, közel az állomás telefonjához. Kibújtam a bakancsomból, kihalásztam a zsebemből pár tollat, jegyzetlapot, zsebkendőt, iratot, egy tekercs leukoplasztot, egy eltévedt algopyrines ampullát és a telefonom (a mentősnadrág zsebeiben háromnapi hidegélelem is elfér). Leakasztottam az övemről a karabinert, amit az infúziós tasak rögzítéséhez hordok magamnál, és mindent ledobtam a kanapé mellett levő asztalra. Régen annyira izgultam, hogy nem fogok tudni időben összekészülni, ha álmomból felrázva kell elindulni egy esethez, hogy mindent a zsebeimben hagytam. De hamar rá kellett jönnöm, hogy elég nehéz a combomba álló tollakkal és karabinerekkel aludni.

Négy óra körül megcsörrent a telefon. Kicsit összezavarodva, álomtól leragadt szemmel ugrottam fel, majd estem át az asztalon. (Direkt alszom azon a kanapén, hogy amikor felkelek, tuti belerúgjak valamibe, mert így biztos felébredek, mire felveszem a telefont.) Feltápászkodtam, és felkaptam a kagylót. Nyugtáztam, hogy új esetet kapunk, majd felhúztam a bakancsom, és visszatömtem mindent a zsebeimbe az asztalról.

„Egy órája tartó nehézlégzés, Covid-gyanú nem merül fel”, olvastam a tableten.

A harmadik hullám vége felé jártunk már. Egyre kevesebb esethez tették hozzá, hogy „Covid-gyanú felmerül”, azt meg még ritkábban, hogy „igazolt Covid–19-fertőzés”. Úgy tűnt, az élet kezd visszaállni a régi kerékvágásba, amikor újra kevesebben fulladoznak a vírustól, mint egy-egy szívrohamtól vagy az évek óta tartó dohányzástól. Azért a maszkot, természetesen, még mindig hordtuk.

Hamar kiértünk a megadott címre, egy négyemeletes házhoz a belvárosban. Nem volt nehéz megtalálni – ez volt az egyetlen ház a környéken, amelyik nem volt teljes sötétségbe burkolózva. Itt is csak a legfelső szinten, az egyik szoba ablakában égett a lámpa. A fény két alakot világított meg a szobához tartozó erkélyen – egy testesebb férfit és egy vékonyabb nőt.

– Fogadjunk, hogy nincs lift – morogta Bogár, az ápoló két ásítás között, miközben felvettük a felszerelésünket, és elindultunk a ház felé.

Tényleg nem volt. Ha egy ház nem magasabb, mint négy emelet, akkor nem kötelező benne a lift. Budapesten rendszeresen botlunk ilyen helyekbe – négyemeletes, lift nélküli, régi házak, keskeny, kanyargós lépcsőkkel, ami rendkívül megnehezíti a betegek mozgatását. És természetesen az ilyen házak negyedik emeletén szinte mindig olyan beteg lakik, akinek nem szabad saját lábán lesétálnia a mentőhöz.

– A reggeli… kardió… nagyon… egészséges… – lihegtem a harmadikon a lépcsőfordulóban.

– Gyerünk, Patti, gyorsabban – vetett rám az ápoló gyilkos, mégis együttérző pillantást.

Nagy levegőt vettem, megigazítottam az oxigénpalackot és az orvosi táskát a vállamon, és hálát adtam, amiért a gépész felajánlotta, hogy a LifePaket ő hozza, mert az messze a legnehezebb darabja a felszerelésünknek, és semmi kedvem nem lett volna még azt is felcipelni. Egy pillanatra elmosolyodtam a helyzet iróniáján – hogy én alig kapok levegőt, az oxigénpalack meg minden lépésnél oldalba vág –, de igyekeztem, hogy ne maradjak le nagyon a többiektől.

A lakás ajtajában már várt minket a hölgy, akit korábban az erkélyen láttunk. Suttogva köszönt – majd hozzátette, hogy a gyerekek alszanak, úgyhogy, ha lehet, halkan beszéljünk mi is. Kicsit furán néztünk rá, de aztán az orvos biztosította róla, hogy indokolatlanul nem szoktunk üvöltözni, majd hozzátette, hogy legyen szíves a hölgy is felvenni egy maszkot, amíg náluk vagyunk. Szerintem egyébként én voltam a leginkább tekintettel a gyerekekre, mert én már a köszönést is csak tátogtam – mondjuk ez inkább csak azért volt, mert egyszerűen nem kaptam levegőt.

Az orvos feltette a rutinkérdéseket: van-e a betegnek a nehézlégzésen kívül bármilyen más tünete, van-e a családban bárkinek bármilyen légúti vagy másfajta, Covid-gyanús tünete, érintkeztek-e igazoltan covidos beteggel. A feleség mindenre nemmel válaszolt, bár hozzátette, hogy mindhárom gyerek járt iskolába a héten, de ők a férjével home office-ban dolgoznak. Az orvos bólintott, majd megkérte, hogy vezessen minket a beteghez.

A hölgy a hálószobán keresztül az erkélyre vezetett minket, a férfihoz, akit az utcáról is láttunk. Ő egy széken ült, előredőlve az erkélykorlátra. Hangosan, látványosan vette a levegőt. A felsőtestét nem takarta semmi, így jól láttuk, ahogy minden légzésnél behúzódnak a bordaközi izmai, megfeszülnek a nyakizmai.

Bogár megbökött, majd amikor ránéztem, az ablakpárkányra mutatott – hét-nyolc cigisdoboz feküdt ott, egy csurig telt hamutál mellett.

– Jó reggelt – köszönt a mentőorvos. – Mióta veszi ilyen nehezen a levegőt?

– Tegnap… óta – zihálta a férfi.

– Korábban nem volt ilyen?

– Nem… soha.

– Dohányzik?

– Igen.

– Mióta?

– Harminc éve… napi másfél… dobozt.

Az orvos a homlokát ráncolta. A dohányzás önmagában megmagyarázná a nehézlégzést, de a dohányosoknál gyakori krónikus tüdőbetegség nem egyik napról a másikra alakul ki.

– Biztos, hogy semmilyen más tünete nem volt mostanában? – kérdezte.

– Kicsit rosszabb, uhh, a közérzetem… mostanában – mondta nagy nehezen, szüneteket tartva a férfi.

Az orvos megtapintotta a beteg homlokát.

– Mérnél lázat, kérlek? – nézett rám. Bólintottam, és gyorsan megmértem.

A lázmérő képernyője azonnal vörösre váltott, 39,7-et írt ki.

– Mióta lázas? – kérdezte az orvos, majd hátrébb lépett a betegtől.

– Hát igazából, uhh, uhh, úgy hétfő… óta…

– Ma szombat van – jegyezte meg az orvos kicsit feszülten.

– Hát… igen.

– Egész biztosan nem volt más tünete? Köhögés, torokfájás, szaglás- vagy ízérzésvesztés?

– Hát… egy kicsit, öhhh, öhhh, jobban köhögök… hétfő óta…

Az orvos felém fordult, de addigra én már előkészítettem a Covid-tesztet. Felvettem a shieldem, felhúztam még egy pár kesztyűt, elmagyaráztam a betegnek, hogy mi fog történni, majd mintát vettem a garatfaláról. A pálca végét belekevertem a közvetítő folyadékba, majd a folyadékot kicsöpögtettem a tesztre.

Hivatalosan tizenöt–húsz percet kell várni a gyorsteszt eredményére, de a betegünk mintája már a negyedik percben pozitív lett.

– Igen-igen, nem meglepő – lépett még hátrébb az orvos. – Uram, önnek koronavírus-fertőzése van, ezért nem kap rendesen levegőt. Mi most vissza fogunk menni a mentőhöz, felvesszük a védőfelszerelésünket, utána visszajövünk önért, adunk oxigént, hogy könnyebben tudjon lélegezni, és bevisszük egy Covid-osztályra, rendben?

– De, uhhh, nem lehetek… covidos – ingatta a fejét a férfi.

– Miért nem? – kérdezte az orvos.

– Mert… home office-ban, öhhh, dolgozom.

– Úgy hallottam, a gyerekei voltak iskolában, ők is hazahozhatták. Vagy elkaphatta, amikor boltban volt. Nézze, ha a gyorsteszt pozitív, akkor ön biztosan fertőzött. És ez megmagyarázza azt is, hogy miért lett ilyen hirtelen nehezebb a légzése. Sietünk vissza, rendben?

A férfi, aki még mindig hitetlenkedve ingatta a fejét, morgott valamit arról, hogy ő aztán biztosan nem fertőzött, de ekkor már az ajtónál voltunk.

A mentőnél belebújtunk a szkafanderbe, a többiek is felvettek egy plusz kesztyűt és egy shieldet. Magamban hálát adtam, hogy még mindenki alszik a környéken, mert amikor beöltözünk, szinte mindig megjelenik a teljes szomszédság megnézni, hogy mi történik, vajon ki lett covidos, néha még le is fotóznak minket, és már csak az hiányzik, hogy szelfizzenek velünk, pedig ebben a fehér kezeslábasban aztán igazán nem vagyunk fotogének. Sokkal jobb és könnyebb nyugalomban, bámészkodók nélkül dolgozni.

A lépcsőmászás szkafanderben tulajdonképpen egy extrém sport. Nehezített látásviszonyok, emelkedett testhőmérséklet – mi mást kívánhatna még az ember reggel fél ötkor, mint másodszor sietni fel a negyedikre, ezúttal viszont beöltözve.

A lakásban az orvos feltette az oxigént a férfira, majd részletesebben, de gyorsan elmagyarázta a betegnek és a feleségének is, hogy mivel jár a koronavírus-fertőzés, és mi fog történni a férjjel, miután bevisszük a kórházba. Ezután segítettünk a betegnek átülni a hordszékbe. A lakásból még ki tudtuk gurítani a székkel, de a lépcsőn mindenképpen cipelni kellett, ha még nem lett volna elég a sportból… Általában a széket egy ember emeli elölről és egy hátulról, de a betegünk túl nehéz volt, úgyhogy én is beálltam segíteni. Az orvos közvetlenül előttünk ment az oxigénpalackkal.

A második emeleten meg kellett állnunk, mert egyszerűen nem bírtunk továbbmenni. A szkafander alatt patakokban folyt rólunk a víz, és egyre nehezebben kaptunk levegőt. A betegnek azonban ez egyáltalán nem tűnt fel, ő a lépcsőn egész végig szóval tartott minket – bár őszintén szólva fogalmam sem volt, hogy olyan alacsony oxigénszinttel, mint az övé, hogy lehet egyáltalán beszélni.

– Nem értem ezt a… ezt a felhajtást. Nincs is… semmilyen… vírus.

– Higgyen nekem, nem az a hobbink, hogy hajnalban újabb és újabb betegeket keressünk, akiket teljes védőfelszerelésben kell ellátnunk, ahelyett, hogy aludnánk – felelte az orvos.

– Pláne, mert aludni nem védőfelszerelésben szoktunk. Azt leginkább semmilyen felszerelésben jó csinálni – kacsintott rám az ápoló. – Mármint otthon, természetesen – visszakozott rögtön.

A beteg ránk se hederített, tolta folyamatosan a süket dumát.

– Én csak… megfáztam, és maguk, el akarják hitetni… velem és a, köhh, gyanútlan emberekkel… hogy mind meg fogunk, köhh, halni.

– Miért ijesztgetnénk feleslegesen mindenkit? – kérdezte az orvos értetlenül. – Így is rengeteg ember van, aki gyakran teljesen indokolatlanul retteg, akár egy szimpla megfázástól is. Miért tennénk rá erre még egy lapáttal?

– Hogy legyen… munkájuk!

Egyszerre torpantunk meg mind a lépcső közepén. Kellett egy pillanat, hogy feldolgozzuk ezt a kijelentést.

– Biztosíthatom róla, hogy a mentősöknek van elég dolguk a covidos betegek nélkül is – válaszolt végül higgadtan a mentőorvos.

– Jó, lehet… de ha van is… vírus…

– Vírus van egypár.

– Akkor azt biztosan a… kínai katonaság… fejlesztette ki…

– Hogy megtámadja a magyarokat?

– Hogy megtámadjanak… mindenkit! Túl sok már az ember.

– Igen, és a karantént azért találták ki, hogy ne vegyük észre, amikor a kormány elemet cserél a galambokban, amelyekkel megfigyelés alatt tartanak minket – tette hozzá a gépész segítőkészen.

– Ezzel nem szabad… viccelődni! – szólt rá a beteg mérgesen.

– Azt hittem, maga is viccelődik – válaszolt csípőből a gépész. – Egyébként, hány kilónak tetszik lenni? – kérdezte, miközben kicsit arrébb csúsztatta a kezét a széken. – Mert ezt a kis lépcsőzést bele szeretném számolni a mai erőnléti edzésembe.

– Kilencven – felelte a férfi. Megrökönyödve néztünk rá. Legalább százhúsz kiló volt. – Én egyébként… értek ehhez a… vírushoz, rengeteget olvastam… róla. És ez alapján…

– És ha nem beszél, akkor hány kiló?! – vágott közbe a gépész, most már szintén levegőért kapkodva, miközben az utolsó, nagyon keskeny lépcsőfordulón próbáltunk átjutni. Én majdnem elejtettem a széket a nevetéstől, de a betegnek fel sem tűnt a beszólás, ugyanúgy magyarázott tovább, szép, zihálós, háromszavas tagmondatokban.

Az összeesküvés-elméletek egészen a Covid-sürgősségiig követtek minket. Nagyon lefáradva adtuk át a beteget a kollégáknak, miközben sok sikert és kitartást kívántunk nekik.

Aztán egy percre mindannyian nekidőltünk a mentőautónak, erőt kellett gyűjtenünk, hogy tovább tudjunk indulni a Vágóhíd utcai fertőtlenítőállomásra, ahol végre levehetjük majd a védőfelszerelést, és kifertőtlenítik a kocsit.

– Nem hiszem el ezt az embert… Öt napja lázas, és a gyerekek azóta is jártak iskolába, amikor a csapból is az folyik, hogy ha a családban bárkinek bármilyen tünete van, akkor ne hagyja el a lakást – dühöngött Bogár a motorháztetőre támaszkodva. – Alig kap levegőt, de azért folyamatosan azt ismételgeti, hogy a Covid nem is létezik. Így elég nehéz lesz véget vetni ennek a járványnak.

Az orvos együttérzően veregette hátba, majd beszálltunk a mentőbe. A gépész leakasztotta a rádió csutoráját a műszerfalról, és elcsigázott hangon beleszólt:

– 82-es indul a Vágóhídra. Kicsit kiózonoztatnánk ezt a nem létező vírust az autónkból…

Tartalom

Anna

Covid-mentő