Fekete angyal lovagjai 1.

Földre szállt angyal

Egri Zsanna (Paloma ReWhite)

Kiadó: EZ-Könyv © 2022

ISBN epub: 978-615-6279-62-0

ISBN pdf: 978-615-6279-61-3

Szerkesztő: Városi Emese

Borító: Pixabay

Minden jog fenntartva!

Kérlek, tiszteld meg e könyv íróját, és annak sok-sok ráfordított munkáját, hogy illegálisan nem adod tovább ezt az e-könyvet. Az e-könyv utánkövetésre alkalmas vízjelet tartalmazhat.

A barlang

A két férfi bizonytalan mozgással egyensúlyozott a sziklaperem szélén, mindezek ellenére valamiért mégis gyakorlottnak tűntek a mozdulataik. Kisebb kilengések után könnyedén lendültek át az előzőnél még veszélyesebbnek látszó pengevékony falra, amely néhány lépés után kiszélesedett emberméretű kerek kőlappá. Ám a sziklafal itt véget is ért, már csupán egy óriási szakadék mélyült előttük. Néhány percig még hangosan ziháltak, majd a meredély széléhez közelebb álló négykézlábra ereszkedett. Társa nem mozdult, csupán remegő kézzel támaszkodott a sziklafalra. A lehasaló férfi egy pallódarabot húzott elő egy hasadékból, amivel áthidalta a szakadékot.

A csendben csupán a szél süvített át a kődarabok között, huhogó, sivító hangokat gerjesztve, az emberi idegeket borzolva. A sejtelmes zúgást egyedül csak a távoli égzengés hangja múlta felül, mégis úgy tűnt, mindez nem zavarja a két alakot. A földön térdelő gondosan beigazgatta a fadarabot, majd felnézett társára, aki csak egy fejbiccentéssel jelezte, hogy rendben van.

Amint a palló ráfeküdt a két sziklameredélyre, a férfi két kézzel megragadta és megrázta a fadarabot. Úgy tűnt, ezzel meg is győződött annak biztonságáról, feltápászkodott és ingatag léptekkel átegyensúlyozott a túlsó oldalra. Némi hezitálást követően társa is követte. Láthatóan nem először tették meg az utat, ugyanis a hátsó alak lehajolt, és a fadarabot áthúzta maga után, ezzel a belépés minden élőlény számára megszűnt, ettől kezdve már csak a madárnak volt átjárása arra a területre.

A két alak járása most vált igazán ingataggá, mintha valami elvette volna az erejüket.

Az elöl botladozó férfi hangosan felcsuklott, mire a másik egy böfögéssel rákontrázott, ettől erős pálinkaszag járta át a környéket, mintha egy szeszfőzde ajtaját tárták volna ki.

Nem véletlen a hasonlat, hiszen ők pontosan onnan érkeztek az éjszakai szállásukra. Miután végeztek a napi munkájukkal, alaposan belekortyoltak a szokásos juttatásukba, csak ezt követően léptek az otthonukhoz vezető rázós útvonalra, így mire elérték ezt a pontot, a szesz hatása is a tetőfokára ért.

Bálint és Nándi néhány éve voltak a falu egyetlen hajléktalan testvérpárja, akik nem is igazán éltek lakhely nélkül, hiszen fent a Baltás hegy oldalában a barlangok menedékeket rejtettek. Ám az ő búvóhelyük még különlegesebb, még eldugottabb volt, alig megközelíthető helyen.

A veszélyes út végén egy szűk barlangnyílás várta az alkoholtól és az út nehézségeitől megfáradt lakóit. A bejáratot egy fal zárta el a kíváncsi szemektől, már ha bármilyen emberi lény felmerészkedett volna azon az úton odáig. Ez a fal csak kezdete volt egy kisebb labirintusnak, amely végül a hegy belsejébe vezette őket.

A két férfi utolsó megpróbáltatásként oldalazva beszuszakolta magát a duplafalu barlang legkisebb nyílásán. Odabent meglepően tágas tér fogadta őket. Középen a reggel előkészített farakás, amely a tűzhely szerepét látta el, egyben a teret alvóhely és konyha részre osztotta.

– Na, testvér, ez a nap is megvolt – dobta le a csomagját Nándi, akinek csupán néhány ősz hajszál jelezte az idősebb voltát.

Bálint szőkés haja még nem mutatott változást. A hajuk színét leszámítva a testvérek arcvonásai nagyban hasonlítottak, joggal hihették volna ikreknek őket, ha nem lett volna köztük félfejnyi magasság és pár évnyi különbség. Bálint, a fiatalabb fivér nőtt nagyobbra és ez a magasságkülönbség gyerekkorukban okozott némi konfliktust közöttük, de ettől függetlenül nagyon kötődtek egymáshoz.

– Igyunk! – emelte fel az ifjabb a pálinkás üveget, de bátyja kikapta a kezéből, miközben nemlegesen rázta a kótyagos fejét. Bármennyire is az alkohol hatása alatt állt már, érezte, hogy a maradékot nem szabad meginniuk.

– Ettől kifekszünk – morogta, majd nagyot nyelve testvérétől távolabb helyezte a becses itókát. – Előbb sütünk szalonnát – csomagolta ki az egyik öreg tanyagazda ajándékát, amit néhány talicska trágya elfuvarozásáért kapott. A fiatalabb fivér szófogadóan kucorgott le a kőlap mellé, de bátyja fejbiccentésére felpattant és meggyújtotta az előkészített tüzet.

Mint két ősember guggoltak a tűz mellett, és botra tűzött szalonnadarabjukat bámulták, majd egy-egy szelet szikkadt kenyérre csorgatták a kisülő zsírt. Kimerültek voltak, még beszélni sem volt kedvük. A tűz pattogását leszámítva teljes csönd vette őket körbe. A barlang zegzugos falai kizárták a kint tomboló vihar hangját. A füst a szikla belsejében utat talált magának a felszínre, akárcsak egy kéményben. Ezt a csöndes nyugalmat zavarta meg valami különös hang.

– Iii – hangzott fel a fal mellől.

A két férfi másodpercek töredéke alatt felugrott, és elkerekedett szemmel néztek össze. Hogy kerülne bármi is az ő barlangjukba? Mindketten körbejártatták a szemüket, de semmi mozgást nem láttak. Meredten álltak egy darabig, majd mindketten ismételten abba az irányba fordultak, ahonnan a hang előzőleg felhangzott.

A lángok bevilágították a barlangot, így minden sarokra, szegletre fényt vetettek. Nem volt ott semmi, csupán egy üres üveg, amelyben az előző napi pálinkaadagjuk néhány cseppje csillant meg a fényben. Nándi és Bálint megint összenézett, az idősebb felhúzta a vállát, míg öccse újra visszanézett. Ugyanaz a kép fogadta. Óvatosan odalépett, arrább rúgta az üveget.

– Csak képzelődünk – legyintett Bálint és inkább felkapta a kőlapról a tele üveget, jókorát húzott belőle, majd a bátyja felé nyújtotta, aki egyáltalán nem tiltakozott. Különösen, hogy a félliteres üveg már majdnem félig kiürült. Ő is kivette a részét, de azért hagyott az alján egy keveset vésztartaléknak.

Mindketten visszaereszkedtek és mint ha mi sem történt volna, folytatták a pálcára tűzött szalonnadarab forgatását.

– Iii – hangzott fel az újabb sikítás, amitől a férfiak hátán még a szőr is felállt. Egyszeriben eldobták a vacsorájukat.

– Nézd meg, hogy mi lehet az – súgta Bálint.

– Én? – mutatott elképedve magára Nándi. – Miért? Mi vagyok én? Nyomozó kutya? Biztos egy egér… csak egy szaros kisegér – ingatta a fejét, mintegy magát biztatva.

–Iii! – visította még hangosabban a hang.

– Baszd meg! Ez nem egér – kapott fel Nándi elszántan egy darab égő husángot, és mint valami fáklyát, tartotta a sarok felé, ahonnan a hangot hallotta, de ott továbbra sem látszott semmi. Összenéztek a testvérek, és egymásba kapaszkodva közelebb merészkedtek.

A sziklafal hullámos oldala egyenletesen zárt falat mutatott mindaddig, míg a padló találkozásánál egy nyílásra nem esett a fény. Nándi lejjebb engedte a fáklyát, a fal aljában egy hosszúkás fekete lyuk tátongott, ami lefele lehetett úgy fél méter vagy talán több is. Eddig fel sem tűnt nekik az ökölnyi nyílás, bár talán előző nap még ott sem volt. A sötét lyuk aljában valami fekete lény mocorgott, és ahogy rávilágított a tűz fénye, még hangosabban nyekergett.

– Iii! Tiii!

– Mi ez itt? ET, a földönkívüli? – tátotta el a száját Bálint, akinek ettől a sikító hangtól beugrott gyermekkora kedvenc filmje.

– Niitii – adott ki magából a lény újabb keserves hangot, mint ha csak tiltakozni akarna a megnevezés ellen.

– Hát ez… háát ez… – vakarta Nándi a fejét. – Ez egy denevér! – csapott a homlokára, majd féltérdre ereszkedve lehajolt. – Szárnya van, ez biztos denevér! – kiáltott fel, miután tollakat látott meglibbenni. Alkoholgőzös agyában meg sem fordult, hogy a denevérnek nincsenek szárnytollai.

– Aha – nézett rá bamba arccal a testvére. – Üssük le? Vagy süssük meg?

Megragadta bátyja kezében a fáklyát, és a lyuk felé fordította. Egyszerre üvöltött a férfi és sikított lent a hang.

– Te barom! – rántotta vissza az égő fadarabot Nándi. – Olyan büdös lenne itt, hogy mehetnénk ki a szabadba aludni.

– Akkor mi a fenét csináljunk? Ez egész éjszaka visítani fog itt nekünk.

Nándi leült a földre, összeszűkült szemmel nézte a sötét lyukban mocorgó valamit, miközben a szája szélét rágta. Megölni nem akarta a denevért, de vele egy szobában aludni sem.

Bálint idegesen toporgott, hol testvérére, hol a majdnem üres pálinkásüvegre tekingetett. Testvére felnézett rá, és az ő szeme is a szeszre tévedt, csak neki egészen máson járt a gondolata.

– Megpróbálom kiszedni – pattant fel Nándi, a testvére markába nyomva a fáklyaként működő farudat.

Felkapta az egyik zsákot, amelyben a napi élelmet, adományt hordták fel a barlangjukba. Sosem volt igazán gondjuk az öltözködésre, mert a falu minden elhunyt férfijának a ruháit megörökölték. Igaz, ebből kifolyólag elég érdekes lett az öltözködésük. Megesett, hogy a jó ideje elhalálozott Józsi bácsi rózsaszín hosszú alsónadrágjára valaki másnak az ünnepi öltönye került, ezzel máris előlépett munkásruhává. Senki nem lepődött meg a változatos öltözékükön, hiszen mosókonyhával nem rendelkezett a barlang. A fivérek hosszú ideje hajléktalanok voltak már, de a tiszta ruha utáni igényük nem csökkent. Néha mosásért cserébe dolgoztak egy-egy idősebb mamának, aki fintorogva, de elvállalta a gönceik kitisztítását. Ám most nem a ruha volt a lényeg, hanem a zsák. Nándi felkapott egy munkáskesztyűt, ami pont jól jött egy denevér levadászásához. Nem sokat tudott az állatról, de azt sejtette, hogy harapnak és mindenféle betegséget terjesztenek.

Bálint, kezében a lángoló fadarabbal bambán figyelte testvére ügyködését. A fiatal férfi pont úgy nézett ki, mint a szabadságszobor férfi változata. Az említett speciális öltözködés mintapéldája volt rajta. Egy halványzöld ócska fürdőköpeny tekeredett a teste körül kósza redőkben. A fején egy szakadozott szélű szalmakalap, ami hetek óta a hajának elválaszthatatlan része volt.

Egyik kezével magasra emelte a botot, amelynek végén még mindig szép magas lánggal égett a tűz, másik kezével az oldalához szorította a pálinkás üveget, amelyet a nagy ijedelem közepén a védelmébe vett.

– Mit akarsz csinálni?

– Kiszedem a dögöt és ebben a zsákban… – emelte fel Nándi a rongyos tarisznyát.

– Aminek lyukas az oldala?

– Bassza meg! – dobta le mérgesen és egy másikat kapott fel, tartalmát a földre borította, így újabb ruhahalom terítette be a barlang talaját.

Mindez csak pár percet vett igénybe, miközben a fura állat folyamatosan nyüszített, mintha csak sürgetné őket.

Nándi nyelt egy nagyot, de nem tehetett másképp, felhúzta a vastag munkáskesztyűt és letérdelt a lyuk mellé. Szemével intett testvérének, aki a fényt a nyílás felé irányította.

Óvatosan bedugta a tenyerét, az ujjait szétterpesztette, és lassan nyújtózott lejjebb, hogy megragadja a bőregeret.

– Miii – visította a hang, ettől Nándi úgy rántotta ki a karját, hogy rögtön hanyatt esett. Bálint is jókorát üvöltött, majd versenyt káromkodott a bátyjával.

Nándi úgy ült a földön, mint egy bólogató kutya: fejét ingatva gondolkodott.

– Ez így nem megy.

– Hé – ugrott a bátyja mellé Bálint, és kezébe nyomta a pálinkát.

– Igyam meg? – lötyögtette meg Nándi a pálinkás üveget.

– Az sem lenne rossz, de… – biccentett a nyílás felé –, hátha ettől elkábul.

Nándi egy ideig felváltva szemezett a szesszel és a barlang oldalán levő nyílással. Bálint intett, majd egy újabb lángoló faágat rántott ki a tűzből, azzal világítva meg a rést. Nándi odahajolt és ahol a denevér fejét sejtette, becsorgatta az alkoholt.

Erősen füleltek. A mélyből szörcsögő, cuppogó hangok érkeztek némi sóhajtozással keverve. A két csöves tekintete összetalálkozott. Sok mindenről hallottak már, de alkoholista denevérről…

Még egy darabig bámultak a mélybe, de ott egyre kevesebb mozgás látszott, és a hang is elhalkult.

Nándi újra nekivágott a szabadító hadműveletnek, csak most megpróbálta a hallását kikapcsolni, hogy ne ijedjen meg az újabb sikításnál, de a lyukba szorult lény hallgatott. Egész pontosan addig csendben maradt, míg Nándi kitapogatta és óvatosan húzni kezdte felfelé. A férfi összeszorított szájjal vontatta a felszínre a puha tapintású szárnyat, amelytől mintha megnyílt volna a föld. Nándi határozottan érezte, hogy tágul a nyílás. Amint felszínre ért a karja és vele együtt a lény szárnya, mozdulatai lelassultak, szeme elkerekedett. A fekete tollas valami egyáltalán nem egy denevér szárnya volt, hanem inkább egy pulykáé, vagy még egy annál is nagyobb, madárszerű izéé.

Tátott szájjal nézett egymásra a két fivér.

– Ez egy ma… madár – hápogta Bálint. – Húzd fel és dobjuk ki! – biztatta Nándit, aki jókorát lendített a szárnyon.

A lény hatalmasat visított, de egyáltalán nem madárhangon. Ettől kezdve nem lehetett tudni, hogy ki sikong hangosabban, a lény vagy Bálint, aki annak ellenére tette ezt, hogy nem ő, hanem a bátyja szorongatta a nem mindennapi madarat. Egyedül Nándi küzdött a félelemmel és persze a tiltakozó lénnyel, ami mintha beszorult volna a résbe, elég valószínűnek tűnt, hiszen a test szélesebb lehetett a szárnynál.

– Hozd ide azt a dorongot – lihegte az öccse felé, aki elfehéredve bámulta az akkorra már majd egy méterre kinyúló szárnyat.

– Mi… mit akarsz csinálni? Agyonütni? – dadogta.

Az üregből sziszegő, hörgő hang tört fel, amitől Nándi majdnem elengedte a szárnyat, csupán az tartotta vissza, hogy görcsbe csavarodott ökle a szárnnyal együtt beszorult a nyílásba.

– Hozd már! – szűrte a fogai között a szót, miközben úgy érezte, az agya megtelik vérrel és ott helyben gutaütést kap. Szerencsére Bálint hamar észhez tért, és felkapott egy vaskosabb ágdarabot, bár fogalma sem volt, mire készül a bátyja. – Dugd be a kezem mellé – biccentett Nándi a fejével, úgy irányította a dorongot a nyílás felé.

– Mit akarsz vele? – guvadt Bálint szeme az alig maroknyi sziklahasadékra.

– Húzd magad felé!

– De ez kő! – kiáltott fel meglepetten az ifjabb.

Lehetetlen vállalkozásnak tűnt a vagonnyi sziklát elmozdítani akár csak egy milliméterre is.

– Húzd! – üvöltötte vörös arccal a báty, és testvére engedelmeskedett.

Nándi is megragadta a szabadon levő kezével, és mindketten elkeseredetten feszítették a botot.

Lentről a nyöszörgés elhalkult, és már teljesen reménytelennek tűnt a mentőakció, amikor hirtelen nagyot rándult alattuk a talaj. A padló iszonyat nagyot reccsent, és ahányan voltak, annyifele röpültek. Bálint egy ócska paplanra zuhant, míg bátyja hanyatt esett, magára rántva a fekete tollcsomót.

A helyzet egészen szűrreális volt. Nándin egy félig ájult fekete nőalak feküdt, akinek a vállából madártollak meredeztek.

A férfi elkerekedett szemmel nézett a vállán pihenő női arcra, amely pontosan olyan volt, mintha koromban forgatták volna meg. Vagy mintha feketére sütötték volna, mint valami cipót a pékség kemencéjében.

A barlang másik végében Bálint hangosan káromkodott.

– Hogy azt a tetű kurva anyját! Miből főzték ezt a pálinkát?!

– Mondtam, hogy ne igyuk meg – rázta le magáról az idősebb fivér a fura alakot, aki a hátára fordult, és szétvetett lábakkal úgy maradt.

– Mi a szar ez? – guggolt a test mellé Bálint és belebámult a koromfekete arcba. – Él ez?

– Hogy él-e? – hajolt a földön fekvő alak fölé az idősebb fivér, majd elképedve nézett fel az öccsére –, ez horkol.

– De mi a fene ez, testvér?

– Szerintem egy angyal.

– Ez?! Inkább egy ördög. Dobjuk ki innen!

Úgy érkezett az ökölcsapás a fiatalabb testvér arcába, hogy még pislantani sem volt ideje, csak átrepült a barlang közepén csúcsosodó ruhahalomba. Szakadt alsógatyák, kopott ingek repültek minden égtáj felé, ahogy a férfi teljes lendülettel belezuhant.

Nándi két másodperc alatt a hamvadó tűz mellé ugrott, és egy izzó gallyat ragadott ki onnan, majd odatartotta az időközben ülő pózba keveredett fekete alak elé, aki hangosan felcsuklott, amitől a nyitott szájból kiáradó alkoholgőz egy pillanatra lángra kapott. A nem mindennapi látvány teljesen leblokkolta a fivéreket. Egy angyalformájú női alak ingadozott a földön, ajka előtt a hirtelen ellobbanó tűz után füstfelhő szálldogált és hangosan heherészett.

– Meg akarsz égetni? Hiszen már így is feketére sültem – állt fel a földről, és nézett fel Nándira, aki elfehéredett arccal szorította a füstölgő botot, majd Bálintra esett a tekintete, aki reszketve fogta az állát, és próbált egyre jobban belesüllyedni a rongyhalomba. – Micsoda bátor fickókat kaptam én! – húzta el gunyorosan a száját és közelebb lépett a testvérekhez.

– Mi… mi… vagy te? – hebegte Nándi tátott szájjal bámulva a fura emberszerű lényre, ami minden képzeletet felülmúlóan igen groteszk látvány nyújtott.

Alig másfél méternyi emberformájú koromfekete lény. Mintha egy kommandóst kereszteztek volna egy angyallal, egy fekete színű szárnyas valamivel, akiből áradt az alkoholszag, és láthatóan alig állt a lábán.

– Mondtam én, hogy valami volt abban a cefrében – motyogott maga elé Bálint, miközben hitetlenkedve rázta a fejét –, nem hiszem el, tutira nem, hogy ilyen létezik… Le kell szoknom a piáról.

– Mi… mi… – szolmizált Nándi, aki éppenséggel nem a muzikalitását akarta bemutatni, csak értelmes mondat nem akarta elhagyni a száját.

– Angyalka vagyok – fordult meg a lény a tengelye körül. Repült a levegőben a fekete hosszú haj, az ugyanolyan színű szoknya, amit csak a mozgás tett láthatóvá, hiszen addig összeolvadt a testével. Annyira valószínűtlenül vékony volt a teste, hogy a szárnyaival együtt méltán hihették egy nagyra nőtt bogárnak, csak éppen keze-lába és emberi feje volt hátán szárnyakkal, ami addigra már a testéhez idomult.

– Te… te… – habogott tovább Nándi, kedélyállapotában a kínos vigyor és a hitetlenkedés kiváltotta hangtalan hápogás váltotta egymást. Igazából ki tud komolyan venni egy másfélméteres, szenes bőrű fekete lányt, akinek hátát csámpás szárnyak díszítik, és minden egyes fordulatnál tollak repülnek róla a földre?

– Te…te… – utánozta hangosan az állítólagos angyalka –, te meg nem tudsz rendesen beszélni?

– Istenemre mondom, hogy kemény egy cefre volt ez, de már látom, hogy ez itt egy pulyka, egy karácsonyi pulyka, ami ha még fordul kettőt, meg is lesz kopasztva – vihogott ki a ruhakupacból Bálint, a barlang padlójára mutatva. Ott már kisebb tollkupac gyűlt össze rendezetlen halmokban, hiszen a feketeség minden mozgására átrendeződött a rakás.

– Pfff! – fújt mérgesen a lény Bálintra, aki addigra összeszedte magát és ki is ugrott a ruhahalomból.

Talán az elfogyasztott alkohol vagy a komikus látvány adta vissza a bátorságát, határozottan közelebb lépett a lebegő tollú angyalhoz. Gyerekkori meséikben pufók angyalok és szárnyas tündérek is szerepeltek, ám erre az apróságra egyik leírás sem illett.

– Tényleg angyal lennél? Nem inkább egy szárnyas ördög? – magasodott a lány fölé, ami egyáltalán nem volt nehéz mutatvány, hiszen a százkilencvenöt centis magaságának köszönhetően a tollas vendégük még a mellkasáig sem ért.

Bálint járása még kissé ingadozott, de az angyal sem állt teljesen stabil lábon. Nándi is lassan túljutott a meglepetésen, és ő is közelebb lépett, így már ketten fogták közre a lényt, aki bármennyire igyekezett kihúzni magát, szinte elveszett a két hórihorgas férfi között.

– Angyalka vagyok, de tényleg – bizonygatta széttárt tenyérrel, és ártatlan pillantást vetett hol egyik, hol másik férfira.

Nándit és fivérét sikerült is a nézésével megzavarni, mert bármennyire fekete volt a lány, hihetetlenül világos árnyalatú kék szempár pislogott ki a szénfekete arcból.

– Én ezt nem értem – vakarta meg a fejét Bálint a testvérére pillantva –, az angyalok fehér bőrűek, ez meg…