A mű eredeti címe

The Summer Island Festival

Copyright © Rachel Burton, 2021

Hungarian translation © Pejkov Boján

© General Press Könyvkiadó, 2023

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

PEJKOV BOJÁN

ISBN 978 963 452 803 6

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Felelős szerkesztő BALÁSSY FANNI

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Apámnak szeretettel

„Ha te vagy Gamble Gold, a vadonlakó,

Ki általment a tengeren,

Te az én nagynéném gyermeke vagy,
Édes-kedves vérem nekem.”

Áros-vitéz és Robin Hood, részlet

(Gombos Imre fordítása)

PROLÓGUS
2018. Június

Willow a limuzin hátsó ülésén az ölében fekvő vadvirágcsokrot bámulta. Az egyszerű bokréta azon kevés dolgok közé tartozott, amelyhez ragaszkodott az egyre inkább elfajuló előkészületek során. A virágok arra emlékeztették, ki is ő valójában. Amellett is kitartott, hogy csak egy koszorúslánya legyen, a legjobb barátnője, Kate, akit majdnem annyi ideje ismert, mint Charlie-t, mivel együtt jártak egyetemre. Kate a templomban, a nyugalom szigetén várta ezen az őrült napon, amelynek irányítása hónapokkal ezelőtt kicsúszott a kezéből.

– Jól vagy, drágám? – kérdezte az apja, amikor a limuzin megállt a templom előtt. A férfi mutatóujjával meglazította a kényelmetlennek és melegnek látszó gallérját. Don Warwick ismert zenész volt, bejárta az egész világot, híres előadók mellett gitározott. Az esküvő után is Amerikába indul, hogy a nyugati parton koncertezzen. Aznap reggel vallotta be, hogy utoljára a saját esküvőjén viselt öltönyt.

– Ideges vagyok – felelte Willow halkan. De valójában nem is idegességet, hanem félelmet érzett. A külvilág számára tökéletesnek tűnt az élete. Kitűnő eredménnyel végzett a Cambridge-i Egyetemen, egyből gyakornoki állást kapott egy nagy londoni banknál, később szerződést ajánlottak neki, és már nyolc éve dolgozott ott. Egy gyönyörű lakásban élt Charlie-val London belvárosában, ma pedig elérkezett a tökéletesnek ígérkező esküvője, és délutánra még a nap is kisütött. Willow mindent elért, amit csak akart, közben pedig hátat fordított a komolytalan családjának és eltávolodott a neveltetésétől, amelyben a szigeten részesült.

Miért ideges mégis? Miért növekszik a feszültség benne hetek óta? Nem Charlie szülei miatt, akik teljesen magukra vállalták az esküvő megszervezését, amiért nem lehetett elég hálás nekik, mivel a rengeteg munka miatt amúgy sem tudott volna részt venni az előkészületekben. Charlie miatt volt ideges. Nem gondolta volna, hogy a fiú ennyire megváltoztatja az életét, és egy olyan világot tár fel előtte, amelynek sosem lehet a részese nélküle, ezért pedig valójában hálásnak kell lennie neki. Vagy mégsem? Dehogynem. Temérdek szabályt kellett azonban betartania, és sokat kellett változnia. Nem volt mindegy, hogyan öltözködik, mit mond, mit iszik, és hogy viselkedik. Tényleg ebben a világban akar élni élete végéig?

– Willow – szólalt meg Don halkan, kizökkentve a lányt a kavargó gondolataiból. – Mennünk kell. Mindenki rád vár a templomban – tette hozzá. Willow bólintott, és miközben a sofőr kinyitotta az ajtót, elhessegette magától a zavaros gondolatokat. Nyilván csak lámpalázas, mint bárki más. – Gyönyörű vagy, kedvesem – suttogta a férfi, és a karját nyújtotta neki. – Nagyon büszke vagyok rád.

Kate, ahogy ígérte, a templom előtt várakozott, és gyengéden megölelte Willow-t. Egész nap furcsa hangulatban volt, jó volt látni végre, hogy elmosolyodik. Willow nem kérdezte, mi bántja, mert gyanította, az zavarja, hogy az esküvő után ő marad az egyetlen szingli a baráti társaságban. Ami persze manapság és az ő korában nem számított, de úgy tűnt, valami különös okból mégis foglalkoztatta.

– Készen állsz? – kérdezte Kate.

Willow belesett a templomba, és megvárta, amíg a szeme megszokja a félhomályt. Óriási tömeg fogadta. Az emberek többségét  nem is ismerte. Az oltár előtt megpillantotta Charlie-t és a mellette álló bátyját, akik éppen valamin nevetgéltek. A vőlegényét nézve ismét kellemetlen, szorongó érzés vett rajta erőt, és eszébe jutott, mi mindent változtatott meg rajta a fiú az évek során, mintha enélkül nem illeszkedhetett volna be a közösségbe. Nem szerette, ha Willow sokat ivott, és ahogy Skye-jal beszélt azon a bizonyos délutánon évekkel ezelőtt…

– Nem megy – suttogta Willow.

– Micsoda? – kérdezte Kate, és mintha harag futott volna át az arcán.

– Mi a baj, drágám? – kérdezte Don összeráncolt homlokkal.

Willow megfordult, és nagy léptekkel megindult a limuzin felé, a cipője sarka nagyokat koppant a kövön. Amúgy sem akart limuzint.

– Mondd meg Charlie-nak, hogy nem tudom megtenni – kiáltotta a válla felett. Kate azonnal sarkon fordult, és elindult a templom felé, de Willow még elkapta az arckifejezését, elkeskenyedett ajkát és acélhideg pillantását.

A sofőr a motorháztetőnek dőlve cigarettázott.

– Menjünk innen! – hadarta Willow kétségbeesetten. – Azonnal!

A sofőr eltaposta a cigarettát. Don gyengéden a lánya vállára ejtette a kezét.

– Vigyen minket vissza a szállodába! – mondta Don a férfinak, azzal Willow-hoz fordult. – Felhívom anyádat, és megmondom neki, hogy ott találkozunk.

Willow később sem tudta pontosan megmondani, mi járt a fejében, amikor hátat fordított a násznépnek, ahogy azt sem, hová akart menni. Csak annyit tudott, hogy képtelen az oltár elé állni. Gondolkodás nélkül cselekedett, zsigerből, mintha valamilyen hirtelen felszínre törő, ősi ösztönnek engedelmeskedett volna. Mindegy volt, csak ne a surrey-beli falusi templomban legyen azon a napos szombat délutánon.

A szállodába érve megkérdezte tőle az anyja, hogy mit akar tenni, de neki fogalma sem volt róla. Nem mehet vissza a Great Portland Street-i közös lakásba, mert nem tudna Charlie szemébe nézni. Pedig ott lapul az útlevele, és kísértést érzett, hogy az apjával tartson Amerikába. Végül felmarkolta a nevetségesen hosszú szoknyáját, és beszállt az anyja Jeepjébe, hogy visszatérjen a Wight-szigetre, ahol azóta nem járt, hogy nyolc éve Londonban összeköltözött Charlie-val. Sohasem gondolta volna, hogy visszatér a szigetre. Főleg nem egy ötezer fontos, döbbenetesen nehéz esküvői ruhában.

1
WILLOW
Négy nappal később

Willow a pulton ült, és az elnyúló tengerpartot, a víztükrön megcsillanó napfényt és a távoli fehér sziklákat bámulta a kirakatüvegen át. Napok óta megállás nélkül sípolt a telefonja, szünet nélkül érkeztek az üzenetek WhatsAppon és Facebookon, de egyikre sem válaszolt. Nem válaszolt, mert nem volt mit.

Nem tudta, miért hagyta ott a násznépet, és nem tudta, miért volt képtelen végigcsinálni az esküvőt.

Eltolta magától a telefont, kézbe vette apja régi mandolinját, ujjait végigfuttatta a húrokon, és azon töprengett, tud-e egyáltalán még játszani. Beleborzongott a hangszer érintésébe, mert a zene ugyanúgy a régi élete része volt, mint a part, a sziklák és a tenger. Felkavaró volt visszatérni annyi év után, mintha hirtelen nem tudta volna, melyik énje az igazi.

Az ajtó feletti csengő csilingelése váratlanul hasított a csendbe. Bizonyára nem zárta be az ajtót, miután megérkezett az üzletbe.

– Zárva vagyunk! – mondta Willow anélkül, hogy hátrafordult volna.

– Még mindig próbálsz rájönni, hogyan kell játszani rajta? – kérdezte egy régről ismert hang, amelyben szinte tükröződni vélte a lefegyverző mosolyt. Willow látta a kiragasztott plakátokat. A sziget tékozló fia hazatért Amerikából, hogy a Seaview Folkfesztiválon játsszon. Tudta, hogy jön, de remélte, lesz egy kis ideje összeszednie magát, mielőtt találkoznak. – Ezer éve nem láttalak – mondta a hang, ezúttal lágyabban és pár lépéssel közelebbről, bár Willow nem hallott lépteket. Összetéveszthetetlen volt, még az évek során felszedett halvány amerikai kiejtés ellenére is. – Fordulj meg, hadd lássalak!

Willow teljesítette a kérést, mert ő is szerette volna látni a jövevényt, bár pontosan tudta, hogy néz ki manapság. Mindenki tudta.

A srác kopott farmernadrágot, csizmát, vasalatlan inget és szürke halszálkás mellényt viselt, és tincseit gondosan hátrafésülte. Alig lehetett felismerni benne a fiút, aki tizenkét évvel ezelőtt elhagyta a szigetet, arca mégis megőrizte az egykori derűt, apró gödröcske bújt meg a szája bal sarkában, csintalan mosolya most is megolvasztotta a szíveket, és szeme olyan zölden ragyogott, mint a fű a sziklaszirt tetején.

Éppen most kellett ismét besétálnia az életébe?

– Hogy vagy? – kérdezte a fiú anélkül, hogy levette volna a szemét Willow-ról. – Hogy teltek az elmúlt évek?

Amikor Willow legutoljára látta Lucien Hawke-ot, a fiú még a Luc Harrison nevet használta, és mindketten tizennyolc évesek voltak. Közel egy időben hagyták el a szigetet, és Willow úgy tudta, Luc azóta sem tért vissza.

Egészen mostanáig.

Luc megpróbált kapcsolatba lépni vele egy szokatlanul forró szeptemberi éjszakán történtek után. Több levelet írt neki az egyetemre, de egyikre sem válaszolt. Willow mindet széttépte és az utcai szemetesbe hajította, hogy véletlenül se kísérelje meg összeilleszteni a darabkákat éjszaka, ha elviselhetetlenül rátör a magány.

– Tizenkét év – folytatta Luc, és ajka mosolyra húzódott. Az ajka, amelyet Willow annyira szeretett egykor. – Hiányoztál.

– Miért jöttél, Luc? – kérdezte Willow, amikor visszatért a hangja.

– Fellépek a fesztiválon – felelte Luc kissé meglepetten.

– Azt tudom – vágta rá Willow élesen és barátságtalanul. – Miért jöttél ide, a üzletbe?

Luc tétován elkapta a tekintetét.

– Cathyt keresem – bökte ki végül.

– Anya nincs itt.

– Megmondanád neki, hogy kerestem? Próbáltam hívni, de ki van kapcsolva a telefonja.

Cathy Cole telefonja mindig ki volt kapcsolva, Willow nem is értette, mi szüksége rá.

– Mit akarsz tőle? – kérdezte a lány ismét Lucra pillantva.

– Csak… – kezdte a fiú, és megköszörülte a torkát. – Én csak…

– Megmondom neki, hogy kerested – vágott közbe Willow, hogy minél hamarabb megszabaduljon a fiútól.

Luc azonban körbejárta az üzletet, és közben ujjaival megsimította a falakra akasztott gitárokat.

– Nem változott semmi – mondta halkan.

– A szigeten vagy a Zeneboltban? – kérdezte Willow.

– Egyiken sem – felelte Luc a kottáspolchoz lépve, és belelapozott pár füzetbe. – Mennyi emlék! – suttogta maga elé, majd ismét a lány felé fordult. Menj el, kérlek, gondolta magában Willow. – Nem furcsa itthon? – kérdezte Luc halkan, de Willow nem felelt. Valóban furcsa érzés volt a Wight-sziget keleti partján fekvő kisvárosban, Seaview-ban lenni. Mindketten itt nőttek fel, és itt működött az anyja kis vállalkozása, a Zenebolt is. Lucot nézve egy csapásra megrohamozták a gyerekkori emlékek.

– Hallottam, mi történt szombaton – folytatta a fiú. – Sajnálom.

Willow szégyenében elpirult. A múlt szombat miatt kellett visszatérnie a szigetre, és amiatt csipogott megállás nélkül a telefonja. Már mindenki tudta, hogy otthagyta a saját esküvőjét. Még Luc is.

– Nos… Én csak… – habozott Willow. Luc közelebb lépett hozzá. – Csak szeretnék egy darabig magam lenni – mondta végül tétován. – Ezért jöttem ide.

Persze azért is, mert máshová nem mehetett, de ezt Lucnak nem kellett tudnia.

– Jobb lesz, ha megyek – mondta Luc. De Willow hirtelen nem akarta. Amikor a fiú megállt az ajtóban és hátrafordult, egy pillanatra megkönnyebbült.

– Találkoztál már Skye-jal? – kérdezte.

– Csupán pár napig maradok – felelte Willow, mintegy magyarázatként. Még mindig feszengett, amikor az utolsó találkozásukra és Charlie viselkedésére gondolt.

– A helyedben meglátogatnám – mondta Luc. – Szerintem örülne neked.

– Találkoztatok?

– Jó volt ismét látni őt – bólintott a fiú mosolyogva. – Ki tudja? Lehet, hogy te is örülsz majd neki. Talán eltereli a gondolataidat a… – egy pillanatra habozott. – A dolgokról – legyintett végül.

Willow maga sem tudta miért, de hirtelen harag öntötte el. Kinek képzeli magát Luc Harrison, hogy ennyi év után besétál ide, és megmondja, mit csináljon? Nyilván kibeszélték őt is, és az esküvőt is, és hogy mit mondott Charlie Skye-nak, amikor legutóbb találkoztak.

Bár talán igaza volt. Az a legkevesebb, ha bocsánatot kér Skye-tól, hiszen régóta esedékes.

Hosszú pillanatokig nézték egymást, mintha egyikük sem akart volna elbúcsúzni.

– Legalább gondold át! – kérte Luc, majd megfordult, és kinyitotta az ajtót. A csengettyű ismét csilingelni kezdett, és a fiú kilépett az üzletből.

Együtt nőttek fel. Luc anyja és Willow szülei együtt játszottak a The Laurels nevű együttesben, és a banda turnéira a két gyereket is magukkal vitték. Sülve-főve együtt voltak, sohasem találkoztak más gyerekekkel, és egy hozzá nem értő magántanár tanította őket, aki rendszerint be volt állva. Tizenegy éves korukban kerültek iskolába, ami mindkettejüknek megkönnyebbülést jelentett, mert némi rendszert hozott a kaotikus életükbe.

Amikor legutoljára találkoztak, még kamaszok voltak. Luc darabokra törte Willow szívét, ezért a lány jóval korábban indult el az egyetemre. De mindig is sajnálta, hogy nem hallgatta meg a fiú magyarázatát, és mindig bántotta, hogy nem búcsúztak el rendesen egymástól.

Luc Nashville-be költözött az anyjával, Krystal Kane-nel. Pár évvel később az asszony megjelentetett egy albumot, amelyen ismert countryszámokat adott elő, és amely hamar felkerült a slágerlistákra az Atlanti-óceán mindkét partján. Lucról azonban nem érkeztek hírek. Willow csodálkozott, hogy nem jelentetett meg semmit, és nem vált ismertté a nashville-i zenei életben. Pedig nagyon tehetséges volt, tehetségesebb, mint az anyja.

Másfél évvel ezelőtt azonban előbukkant a semmiből, és az első meghallgatásokon elkápráztatta az American Stars tehetségkutató zsűrijét. Második helyen végzett a versenyben, és egy neves lemezkiadó szerződést ajánlott neki. Lucien Hawke, mert így nevezte magát mostanában, minden fellépésén telt ház előtt játszott, és az első albuma platinalemez lett az Egyesült Államokban. Willow-t felkavarta a találkozás az anyja üzletében, ahol gyerekként annyit játszottak együtt.

– Te vagy az, Willow? – kérdezte Cathy, amikor belépett a szülői házba.

– Nem, egy betörő! – felelte a lány. Cathy felnevetett a régi, elcsépelt családi tréfán, amelyet még Willow apja talált ki, mielőtt elhagyta Cathyt, és Amerikába költözött.

Don azon a nyáron utazott el, amikor Willow egyetemre ment. Az együttes feloszlása után Luckal és Krystallal tartott. Csak Cathy maradt a szigeten. Willow közgazdaságtant hallgatott Cambridge-ben, és az első szemeszterben végig azon tépelődött, jól döntött-e, nem kellett volna-e inkább az anyja mellett maradnia. Haragudott a szüleire, és gondolatban összeboronálta Dont és Krystalt, de a gyanúja persze sohasem igazolódott be.

Willow becsukta maga mögött az ajtót, és nekitámaszkodott. A sziget régen elfeledett emlékeket ébresztett benne. Megbánta, hogy búcsú nélkül hátrahagyott mindenkit? Talán, ha választ ad erre a kérdésre, azt is megérti, miért hagyta ott az esküvőjét, és miért tért vissza az egyetlen helyre, ahová sohasem akart.

Az anyja a nappaliban ült egy csomó irat között. Willow az alacsony, szőke Cathyre hasonlított. Ha tükörbe nézett, anyja fiatalkori képmása nézett vele szembe.

– A fesztivál anyagai? – biccentett a papírok felé.

– Kissé elcsúsztam idén a papírmunkával – felelte Cathy.

A Wight-szigeten minden júniusban rendeztek egy híres zenei fesztivált. Nemsokára kezdetét veszi a Nagy Fesztivál, ahogy Willow és a családja nevezte, a sziget megtelik zenészekkel és fesztiválvendégekkel, és Cathy üzletében megindul a szokásos nyári őrület.

Volt azonban egy másik, kevésbé ismert fesztivál is a szigeten, amelyet Willow szülei indítottak el harminc éve. Eleinte csupán néhány fellépésből állt pár seaview-i pubban, de az évek során egyre jobban beindult, mostanra pedig egy egész hétvégén át tartott, és egy tengerparti nagy koncerttel zárult augusztus utolsó előtti vasárnapján.

Willow gyerekkorában sokat segített a szüleinek a fesztivál szervezésében. Még nem töltött elég időt a szigeten, hogy visszarázódjon a feladatokba, ennek ellenére mégis óriási késztetést érzett, hogy leüljön az anyja mellé és segítsen neki, még úgy is, hogy biztos volt benne, nem lesz a szigeten augusztusban. Két hét múlva ismét munkába kell állnia.

– Luc Harrison járt az üzletben – mondta Willow, és leült.

– Úgy érted, Lucien Hawke? – mosolygott Cathy.

– Nem tudtam, hogy visszatért a szigetre.

– Múlt héten érkezett.

– Miért nem mondtad? – kérdezte a lány.

– Nem akartam szólni az esküvő előtt, és miután visszajöttünk, gondoltam, úgyis hamar összeakadtok – vonta meg a vállát a nő. Cathy Cole mindig bosszantóan sejtelmesen fogalmazott. – Most itthon gyűjt rajongókat – folytatta. – Valami azt súgja, nem siet vissza Amerikába.

– Miért?

– Nem kérdeztem – vonta meg ismét a vállát Cathy a papírokba merülve. – De azt tudom, hogy egész nyáron a szigeten lesz – tette hozzá. Willow pont ezt nem akarta hallani. – Milyen érzés volt újra látni?

– Furcsa, de nem furcsább annál, hogy ismét itt vagyok – felelte. Miután elhagyta a szigetet, Willow normális életet keresett, legalábbis olyat, amilyet ő normálisnak gondolt. Teljesen el akart távolodni a folkzene, különösképp pedig a sziget zenei világától, ám ennek ellenére mégis ugyanitt kötött ki újra, és a sűrűjében találta magát. – Nem maradhatok sokáig – folytatta, mintha nemcsak az anyját, de egyben saját magát is győzködné. – Egy hét múlva visszamegyek Londonba.

– Valóban? – kérdezte Cathy. Maga mellé tett egy iratot, levette a szemüvegét, és a lányára pillantott.

– Vár a munka.

– Szóval csak villámlátogatást teszel, és nem költözöl haza?

– Nem. Az én otthonom már London.

– Charlie mellett volt az otthonod, de faképnél hagytad az esküvőtökön, amire még mindig nem adtál magyarázatot, és tudom, hogy nem beszéltél még vele.

– Honnan tudod? – kérdezte Willow.

– Egyetlen hívásra és üzenetre sem válaszolsz – biccentett az asztalon heverő telefon felé. – A mobilod folyton csilingel, de ügyet sem vetsz rá. Egyszer sem vetted fel, és egy betűt sem pötyögtél a készülékbe napok óta.

Mindez tagadhatatlan volt, de Willow maga sem tudta, mit feleljen a kérdésekre. Megírta Charlie-nak, hol van, és azt is, hogy sajnálja a történteket, és időre van szüksége. Tudta, hogy helytelenül cselekedett, de ebben a helyzetben ennél többet nem tehetett. Charlie hagyott néhány ingerült üzenetet, ami teljesen érthető volt, de ettől még nem akarta visszahívni.

– Van egy olyan érzésem, hogy nincs már otthonod, ahová hazamehetnél – folytatta Cathy. – Úgy tűnik, újra kell kezdened mindent.

– Remélem, valamelyik barátnőm befogad egy időre, amíg összeszedem magamat – felelte Willow. Ez persze marhaság volt, és tudta, hogy az anyja is így gondolja. Még nem találta ki, mi lesz a következő lépés, de tetszett neki az újrakezdés ötlete.

Lehetséges mindent elölről kezdeni? Be lehet ismerni, hogy az eddig hozott döntések helytelenek voltak? Willow ugyan a fél életét azzal töltötte, hogy elszakadjon a szigettől, mégsem érezte, hogy beleillik Charlie világába. Maga sem tudta, miért, de még mindig fojtogatta az esküvő előtti nyomasztó érzés.

Szombat óta alig tudott másra gondolni, de amióta Cathy visszahozta Seaview-ba, és megérezte a tenger illatát, és meghallotta a hullámok morajlását, úgy érezte, szólítja a sziget, és a legszívesebben ott töltené a nyarat. Csodás emlékeket őrzött a nyári Seaview-ról, a bőréhez tapadó só tapintásáról, a parton vásárolt fagylalt ízéről, olyan emlékeket, amelyeket ismét át akart élni.

Viszont nem úgy, hogy Luc Harrison, vagy akárhogy nevezi is magát manapság, itt van vele. Nem biztos, hogy képes lenne ezt is elviselni.

– Meglátogatod Skye-t, amíg itt vagy? – kérdezte Cathy, akárcsak Luc.

– Még nem tudom – felelte Willow. Semmi más nem járt a fejében a tenger morajlásán és az anyja üzletében sorakozó mandolinokon kívül. Sőt igyekezett ezekre sem gondolni, nehogy el kelljen ismernie, hogy csupán néhány nap elteltével is milyen nagy hatással vannak rá. – Valószínűleg nem lesz rá időm. Nyilván azt sem tudja, hogy itt vagyok.

– Mindenki tudja, hogy itt vagy – felelte Cathy. – Az sem lepne meg, ha a sziget másik felén is ezt beszélnék.

– Segítsek a fesztivállal? – kérdezte a lány, hogy témát váltson.

– Nem szükséges, magam is boldogulok. Egész életemben fesztiválokat szerveztem, és azt hiszem, akad más is, amin törheted a fejedet.

2
LUC

A Zenebolttól és Willow-tól távolodva Luc ismerős szorítást érzett a mellkasában, és el-elakadt a lélegzete. A legszívesebben visszament volna az üzletbe, és újrakezdte volna a beszélgetést a lánnyal, mégis folytatta az útját a part felé, mert egy kis magányra volt szüksége.

Leült az egyik tengerre néző homokbuckára, és mélyeket lélegzett, hogy lelassítsa a szívverését. Beletúrt a homokba, és hagyta, hogy a tenger illata és a hullámok tompa zúgása megnyugtassa, pont úgy, mint kamaszkorában.

Miért jöttél, Luc?

Willow kérdése visszhangzott a fejében, de nem tudta rá a választ. Nyilván azért, hogy fellépjen a fesztiválon, de arra majd csak augusztusban kerül sor. Maradhatott volna még egy darabig Nashville-ben, de remélte, hogy a sziget kigyógyítja mindabból, ami hónapok óta bántotta, legyen az kimerültség, rémület vagy alkotói válság. Sajnos azonban semmi sem változott. A homoktól és a tengertől várta a csodát. Azt hitte, amint a lába megérinti parti homokot a szigeten, ahol felnőtt, minden egy csapásra rendbe jön.

Furcsa érzés volt ismét a szigeten lenni. Minden ismerősnek tűnt, mégis másnak, mintha álmodott volna. A sós tengeri levegő és a Solent felől fújó szél ahelyett, hogy megnyugtatta volna, Willow-ra emlékeztette, és arra a napra, amikor elhagyta a szigetet. Arra a napra, amikor mindent elrontott.

Megcsörrent a telefonja. Kivette a zsebéből, és a kijelzőn megjelenő számra pillantott. Az ügynöke hívta Los Angelesből. A hüvelykujja tétován megállt a készülék felett, eltöprengett, fogadja-e a hívást, de hirtelen ismét összeszorult a mellkasa. Egyre jobban elfogta a pánik. Kinyomta a telefont, és a lélegzésére összpontosított. Nem akart az ügynökével beszélni, mert nem volt mit mondania neki, nem történt előrelépés. Lehunyta a szemét, de csak Willow-t látta maga előtt.

Ismét megcsörrent a telefonja, de ezt a hívást már fogadta. Willow apjának mindig felvette.

– Szia, Don!

– Találkoztatok? – kérdezte a férfi. – Hogy van?

Don elmondta Lucnak, hogy Willow férjhez megy. Amikor időről időre összefutottak Amerikában, Luc mindig megkérdezte, hogy van Willow, és mit csinál. Amikor Don elmondta, hogy Surrey-ba utazik az esküvőre, Luc elmosolyodott, annak ellenére, hogy úgy érezte, mintha hasba rúgták volna. Mintha végleg lezárult volna valami. Maga sem tudta, mire számított. Talán arra, hogy Willow több mint egy évtizedig vár rá?

Don felhívta, hogy elmondja neki a szombaton történteket, hogy Willow faképnél hagyta Charlie-t, és visszament a szigetre. Luc szíve nagyot dobbant, amikor meghallotta a hírt, bár tudta, hogy nem táplálhat túlzott reményeket, és kordában kell tartania az érzéseit.

– Találkoztunk – mondta Luc. – Cathynek segít a Zeneboltban.

– Milyen hangulatban van?

– Nehéz megmondani. Régóta nem találkoztunk, de nem volt igazán elragadtatva attól, hogy lát.

– Jól van? – kérdezte Don feszülten. Tudta, hogy a lánya mellett lenne a helye, de nem mondhatta le a turnét.

– Kimerült és szomorú, ami érthető ilyen helyzetben, de miért nem beszélsz Cathyvel? – kérdezte Luc.

– Ugyan, ismered Cathyt. Azt mondja, minden rendben, de az ellenkezője igaz.

– Találkozhatunk, és beszélhetek vele ismét – ajánlotta a fiú.

– Az jó lenne – sóhajtott Don. – Elmondtad már neki?

– Mit?

– Elmondtad neki Annelise-t?

– Egek, dehogy! – mondta Luc halkan. – Egyelőre senkinek sem mondom el, nehogy elterjedjen a hír. Nem lenne tisztességes Annelise-zel szemben.

– Rendben – felelte Don, de egyáltalán nem tűnt olyannak, mint akit meggyőzött a válasz.

– Különben is, elég gondja van Willow-nak – tette hozzá. Don nem felelt. – Cathy tudja? Tud Annelise-ről?

– Nem. Nem mondtam el senkinek, de nem tarthatod örökké titokban.

– Tudom.

Ezután Luc megígérte, hogy szemmel tartja Willow-t, amíg Don távol van. Nehéz ígéret volt, mert tizenkét év után most találkoztak először. Így már nem tarthatja magát távol Willow-tól, pedig talán így lenne a legjobb.

Luc nem akarta elhagyni a szigetet, de mivel Krystal igen, úgy érezte, nincs más választása, vele kell tartania. Az anyja régóta tervezte az amerikai utat, végül mégis sebtében távoztak, de Luc sohasem tudta meg, miért. Valami történt. Valamin összeveszett az anyja és Cathy. Don is velük utazott Nashville-be, de nem maradt velük sokáig, mert a maga életét élte, és a maga zenéjét játszotta.

Miért jöttél, Luc?

Willow kérdésére ismét összeszorult a mellkasa. A légzésre koncentrált, és elhatározta: nem engedi, hogy úrrá legyen rajta a pánik. Megpróbálta egy másik kérdéssel leküzdeni.

Miért jöttél, Willow?

Luc három napig gyűjtötte a bátorságot, hogy ismét felkeresse Willow-t. Többször elsétált a Zenebolt előtt, amíg végre délután benyitott az üzletbe. Előtte a kirakaton át nézte a pulton, felé háttal ücsörgő lányt. A torkában dobogott a szíve, amikor kinyitotta az ajtót, és kissé megkönnyebbült, hogy egyáltalán nyitva volt, mert a lány talán nem is engedte volna be.

Amikor Willow megfordult, majdnem elakadt Luc lélegzete. A legszívesebben megérintette volna, megölelte volna, kézen fogva leszaladt volna vele a tengerpartra, pont úgy, mint gyerekkorukban. Nem számított rá, hogy újra elöntik a régi érzések.

Akárcsak a sziget, Willow sem változott, mégis más volt. Erősebbnek és keményebbnek látta, mint azt a lányt, akit egykor ismert. Megváltozott, mert a múltját a szigeten hagyta, hogy arra az új életre cserélje, amely London egyik nagy befektetési bankjában várt rá.

Amint meglátta Willow-t, az összes kérdés – miért van itt, miért hagyta ott az esküvőjét, mi történt tizenkét évvel korábban – elszállt a fejéből, ezért úgy tett, mintha Cathyt keresné.

Ott állt Willow előtt, és nem tudta, mit mondjon.

Azért kerülte eddig, mert nem engedhette át magát a váratlan érzéseknek. Mindenkivel szemben tisztességtelen lenne. Egyre jobban eluralkodott rajta a pánik, pont úgy, mint tizenkét évvel azelőtt. A pánik, amely mindenhová elkísérte, akármilyen messze menekült is előle. Ez a pánik rontott el mindent.

Helyes döntésnek tűnt visszatérni a szigetre, de most, hogy itt volt, elbizonytalanodott. Tudta, hogy Cathy még mindig itt él, de nem számított rá, hogy mással is találkozik majd, és azt remélte, egy darabig észrevétlen marad. Az első meglepetés akkor érte, amikor összefutott Skye-jal, és sok olyan ember is ráköszönt, akit már elfelejtett. Mindenki úgy viselkedett, mintha csak tegnap találkoztak volna utoljára, mintha nem adott volna el közben félmillió lemezt, mintha nem látták volna a tévében. A szigeten Lucien Hawke még mindig Luc Harrison volt mindenkinek.

Pont erre vágyott, mert egy kicsit el akart szakadni Lucien Hawke-tól.

Miért jöttél, Luc?

Nem felelt, de miközben a légzése lassan megnyugodott, a kérdés egyfolytában ott visszhangzott a fejében.

Miért jött ide?

Környezetváltozásra volt szüksége. Nashville kimerítette, fárasztották a nyilvános szereplések, a fellépések, az American Starst követő nyomás és a kiadandó album, amit még mindig nem írt meg. A kiadó új lemezt akart, de már mindent kiírt magából.

Persze erről senkinek sem beszélt. Mindenki úgy tudta, hogy a fesztivál miatt jött a szigetre. Nem a Nagy Fesztiválra, amely Newportban lesz pár hét múlva, hanem a másikra, amit alig ismernek, és amelyet Willow szülei szerveznek.

Mindenki úgy tudta, Luc csak ezért tért vissza a szigetre.

Volt azonban más is, amit még Luc sem mert teljesen beismerni magának. Azért jött, hogy rátaláljon valamire. Még nem tudta, mire, és hol keresse, de azért is jött, hogy megtalálja önmaga egykor hátrahagyott részét, amelynek hiányát már nagyon régóta kénytelen volt elviselni. Nem tudta, hogy a szigeten lesz-e vagy máshol, és azt sem, hol kezdje a keresést. Csak annyit tudott, hogy ki kell békülnie a saját múltjával.

Luc sosem ismerte az apját, és sokáig nem is foglalkozott vele, alig gondolt rá.

Amióta azonban teljesen megváltozott az élete, és az American Starsban kötött ki, másra sem tudott gondolni.

3
1981. augusztus

– Gyerünk, Catherine! Igyekezz, mert apa nélküled indul el – kiáltott fel a lépcsőn Cathy anyja, miközben a lány újabb réteg sminket vitt fel az arcára, és még utoljára megigazította a frizuráját. Végezetül gyöngyházfényű rózsaszín ajakfényt kent a szájára, és még egyszer a tükörbe pillantott. Ennyi elég lesz, gondolta, miközben a gyomrában pillangók cikáztak az izgalomtól, és elfordult a tükörtől. – Siess már! – kiáltotta az anyja, miközben Cathy lerohant a lépcsőn a hallba.

– Hogy nézek ki? – kérdezte.

– Gyönyörű vagy – mosolyodott el a nő. Cathy tudta, hogy az anyja nem szereti, ha hátrafésüli a haját, és ha sok szemfestéket visel. Az asszony azonban tudta, milyen fontos ez a nap a lánya számára, és hogy évek óta várja.

– Este jövök – hadarta Cathy, és kiszaladt az ajtón az apja kocsija felé. – Késő este – tette hozzá boldogan.

Brian Cole, Cathy apja, a kezdetek kezdete óta, az 1970-es évektől részt vett a Reading Rockfesztivál szervezésében. Cathy legendás zenészekről és motoros bandákról szóló történeteken nevelkedett. Szerette a zenét, jól játszott gitáron és hegedűn, és Brian megígérte neki, hogy azon a nyáron, amikor tizenhat éves lesz, egy általa választott napon elviszi a fesztiválra, és beviszi a színpad mögé, hogy találkozzon az együttesek tagjaival. Cathy a vasárnapot választotta, mert a kedvenc együttese, a King Silver volt az utolsó előtti fellépő, pont a The Kinks előtt.

– Izgulsz? – kérdezte Brian, miközben nyugatra tartottak otthonukból, London egyik külvárosából.

– És ideges is vagyok – bólintott a lány. – Ne dicsekedj velem, rendben?

– Rendben, de ne csatangolj el – felelte a férfi gyengéden, és felnevetett. – Mindig tudnom kell, hol vagy.

Brian Cole napközben a Cityben dolgozott, de esténként egy folk-rock együttesben gitározott egy nyugat-londoni klubban. Így folyt bele a Reading Fesztivál rendezésébe. A klub tulajdonosa állt elő az ötlettel az ötvenes években, és az első fesztivált a richmondi atlétikai pályán tartották húsz évvel ezelőtt. A kezdetektől Brian biztosította a nagyszínpadot, és látta, hogyan költözött a fesztivál Richmondból Windsorba, majd Kemptonba és számos egyéb városba, amíg végül megtalálta jelenlegi helyét egy berkshire-i, használaton kívüli szemétlerakó területén.

Cathy tudta, hogy az apja félti, ami érthető volt az évek során elmesélt történetek alapján, és azt is, hogy a zene gyermekkora óta fontos szerepet játszik az East Enden felnőtt férfi életében. Ezen túl azt is, mennyire büszke Cathy zenei tehetségére, és hogy mindig támogatja a törekvéseiben.

Cathy az évek alatt a karszalagok precíz számolgatásával is kiérdemelte a fesztivállátogatást.

Brian Cole-nak az okozta a mindennapi munkájánál is nagyobb fejtörést, hogy miként érheti el, hogy a fesztiválra látogatók valóban fizessenek a belépőjegyért. Kezdetben könnyen át lehetett mászni a kerítésen, és a jegyekkel is sok visszaélés történt. Minden rendezetlen és ellenőrizetlen volt.

1972-ben született meg Cathy öccse, Connor. Cathy emlékezett arra, amikor meglátogatták az anyját a kórházban, és a kisöccse karján lévő műanyag szalagot is fel tudta idézni, amelyen az újszülött neve és születési dátuma szerepelt. Hét évvel korábban, amikor ő született, még nem ismerték ezt a rendszert, az apját pedig azonnal lenyűgözte ez az egyszerű módszer.

– Nekünk is ilyenre lenne szükségünk a fesztiválon – mondta Brian a feleségének.

– Egy napja született a fiad, neked meg csak a fesztiválon jár az eszed – mondta az asszony kényszeredett mosollyal.

Cathy nem gondolt többet a karszalagokra, aztán pár évvel később, tízéves korában, több ezer fesztivállátogatóknak szánt karszalagot szállítottak le az apjának. A következő nyarakon mindig segített megszámolni a szalagokat, amelyekre később a fesztivál neve is felkerült. Százas kötegekbe rendezték és becsomagolták őket. Cathy arról a napról álmodott, amikor végre ő is elmehet a fesztiválra.

Aztán elérkezett a nap, és Cathy alig bírt magával a kocsiban. Mindenki tudta, mennyire várta, évek óta készült rá, és volt egy titka, amit senkinek sem árult el, amire nagyon vigyázott. Ő is részesülni akart mindabból, amiben a zenészeknek része volt. Hírnévre és gazdagságra vágyott, és arra, hogy egész életében zenélhessen. Mindenképpen találkozni akart valakivel aznap, aki elindíthatja ezen az úton. Arra vágyott, hogy ő legyen a következő Janis Joplin, a következő Chrissie Hynde, és kész volt bármit megtenni az álma valóra váltásáért.

Mire a King Silver színpadra lépett, Cathy élete legjobb napját élte át. Amikor megérkeztek, kapott nyakba akasztható, színpad mögé szóló belépőt, és bemutatták néhány vele egykorú lánynak, akiknek az apja évek óta Briannel dolgozott fesztiválon. Egy órán belül a legjobb barátnők lettek, és kedvükre csellengtek a színpadok és a különböző sátrak között. Brian a lelkükre kötötte, hogy rejtsék el a belépőjüket a kabátjuk alá, mert sok rajongó a lopástól sem riad vissza, hogy megkaparintsa. Így elég macerás volt a színpad mögé kerülni, mert a biztonságiak el akarták zavarták őket, de végül mindig elővillantották a kártyákat. Az őrök egyáltalán nem találták ezt olyan viccesnek, mint a lányok.

Cathy egész nap hol zöldfülűnek, hol rettentő menőnek érezte magát. Rengeteg hírességet látott. Megpróbált lezseren viselkedni, de közben úgy érezte magát, mint egy kisgyerek karácsonykor. Szokatlan ételeket evett, olyan zenét hallgatott, amilyet korábban soha, és műanyag pohárból kortyolgatta a langyos sört. A technikusok, segítők, biztonsági őrök és az együttesek menedzserei otthonosan mozogtak körülötte, és akadtak pillanatok, amikor kívülállónak, egy buta gyereknek érezte magát Nyugat-London egyik külvárosából. Megpróbált közömbös arcot vágni, amikor Ray Davies rámosolygott, bár nyilván sikertelenül, és a könnyeit nyelte, amikor az apja leszúrta, amiért megjegyzést tett valakinek a ruhájára.

– Sohasem tudhatjuk, ki hall minket – dorgálta meg Brian.

Amikor a King Silver elfoglalta a helyét a nagyszínpadon, akkora üdvrivalgás támadt, hogy beleremegett a föld, és Cathyt teljesen elragadták az események. Pontosan erre a pillanatra várt.

Leírhatatlan érzés volt, hogy a színpad mellől nézheti a kedvenc együttesét. Soha többé nem okozott akkora élményt a színpad elől nézni egy zenekart. Olyan közel állt az együttes tagjaihoz, hogy hallotta, miről beszélgetnek két szám között, látta, amikor a gitárosnak elszakadt az egyik húrja, és érezte, hogyan rezegnek a húrok, amikor Storm Tyler, a King Silver frontembere a mandolinján játszott. A lába előtt hullámzott az egyszerre ugráló tömeg. Az akusztikus számok közben könnyek szöktek a szemébe, de gyorsan kipislogta őket, nehogy mimózának nézzék.

– Nyugi, drágám. Storm mindannyiunkra ilyen hatással van – szólalt meg mellette az apja, és megszorította a vállát.

A King Silver a világhírnév határán állt. Tíz éve alakultak, még egyetemistaként, sikert sikerre halmozva törtek előre, és hatást gyakoroltak a Led Zeppelintől a Pentangelig  mindenkire. Cathy sok barátnője rajongott értük, az együttes népszerűségéhez pedig Storm Tyler sármja is hozzájárult. Brian néha azzal ugratta a lányát, hogy majd elmondja Stormnak, mennyire belezúgott. Cathy valójában nem hitte, hogy az apja tényleg ismeri Stormot, egészen addig, amíg le nem jöttek a színpadról, és az énekes kezet nem fogott vele.

– Csodás koncert volt, Neil, öreg haver. Egyre jobbak vagytok – mondta Brian.

Cathy az apjára meredt. Ki az a Neil?

– A rajongóknak Storm – nevetett a férfi Cathyre pillantva, és elővillant az aranyfoga.

Neil? Elég ciki név egy sztárnak, nem csoda, hogy nem használja, gondolta Cathy.

Ebben a pillanatban ébredt rá, hogy az apja éppen bemutatja Storm Tylernek.

– Cathy tehetséges zenész – mondta Brian.

– Milyen hangszeren játszol? – kérdezte Storm, zöld szemét Cathyre emelve. A lány torkára forrt a szó, és kiszáradt a szája. Ennyit a lazaságról. Így aligha találja meg azt, aki az útját egyengetheti a zene világában.

– Gitáron és hegedűn – nyögte ki végül.

Storm nem vette le róla a szemét, majd tetőtől talpig végigmérte, mintha mustrálná. Cathy nem tudta, jóleső vagy kényelmetlen érzés tölti-e el.

– Próbáld meg a mandolint – javasolta Storm. – Ha jól megy a gitár és a hegedű, a mandolin meg sem kottyan.

Cathy nem felelt. Storm elköszönt Briantől, és az együttes tagjai után eredt hóna alatt a mandolinjával.