AZ ÜVEGFAL

While every precaution has been taken in the preparation of this book, the publisher assumes no responsibility for errors or omissions, or for damages resulting from the use of the information contained herein.

AZ ÜVEGFAL

First edition. February 19, 2019.

Copyright © 2019 ANNA TELEKI.

ISBN: 978-1386994831

Written by ANNA TELEKI.

Tartalomjegyzék

Címlap

Copyright Page

Az Üvegfal

1.

2.

Június 1.

Augusztus

Augusztus

Szeptember

Október

Egy héttel később

Epilógus

ANNA TELEKI különleges történetei :

Szerző:

ANNA TELEKI

Szerkesztette:

Fekete Annamária

––––––––

2019

Nagyvárad

„Én ígérem, hogy itt foglak várni, te pedig, hogy vissza fogsz jönni...”

1.

Azt mondják, sosem lehet túl korán kezdeni, és sosincs túl késő... Lehet, igazuk van. Csak valahogy ez rád sosem volt igaz. Te mindig a vesztes csapatban voltál, mindig a hátsó padban ültél, és mindig hibás voltál mindenért.

Lassan ideje felemelned magad ebből a kényelmetlen ágyból. Nem gondolod? Ideje lenne csöppet mozogni is...

Ah, mély levegő, és indulás!

Ezen a környéken nem történik semmi. Lassan belebújsz a vastag köntösödbe, és elindulsz a tornácra. Könnyes szemekkel ásítasz, ahogy a hegyi levegő csípi az orrod, s a nyakad is behúzod a köntösbe. Hideg van, de dolgozni kell. Ez van. Elindulsz a tyúkól felé, felkapod a sarokból a tápot, s unottan, dideregve szórod.

Hány éve is annak, hogy megfogadtad, te nem leszel olyan, mint az édesanyád? Tíz? Nehezet sóhajtsz, s csak nézed házi kedvenceidet. Neked azok, a szomszédot hívod levágni őket, mindig. Te nem vagy szívtelen gyilkos. Ó, nem. De ezen a környéken jó, ha az embernek legalább tyúkjai vannak.

Indulsz a kúthoz vizet merni, közben Popi előbukkan a virágoskertből. Hozzád siet vastag bundájával, s leül eléd.

– Legalább visszajársz! – motyogod tarka macskádnak. Az csak bámul rád, majd nyekken. – Ugye? Aha, én is úgy gondoltam! – motyogod neki, s indulsz a vízzel az istállóba. Phínek vizet teszel, s megsimogatod a gyönyörű fehér kanca orrát.

– Szépség – mosolyogsz –, ma megyünk sétálni.

Sétálni...

Phi ugyanis öreg kanca. Túl öreg. Hajdan még apád kezei alatt a díszszekeret húzta, mára kiöregedett, lassú családtag. Popi pedig lassan követ titeket a tágas mezőn. Emeled rakott szoknyáidat, s simogatod a vadvirágokat. Megállsz, visszanézel a kis házra. Emlékeidben kacagó gyermekként szaladgálsz, édesanyád pitét hűt az ablakban, apád a téli fát hasogatja. Csak hárman éltettek mindig itt. Bár a tartás nagyobb volt. Akkor volt tehenetek, s disznótok is. Más idők voltak, más emberek.

Most, sóhajtasz nagyot, a világon több mint hétmilliárd ember él, metropoliszok vannak, média, fantáziavilág, de te itt ragadtál ebben a kis faluban, annak is a végen, a Jó Atya háta mögött. Ki hinné? Az iskolát csak addig végezted el, míg kellett, sosem tudtad, mi akarsz lenni, ha nagy leszel. Voltál pincérlány, mosogatólány, tanítónő, óvónő, dada, olvastál már fel egy idősek otthonában is, aztán vártál, terveztél, festettél, és most? Csak úgy vagy. Megint. Egy ideje. Elvonulva a világ végén, elbújva klasszikus kis ruháidba.

– Essie! – hallod a neved, s hátrafordulsz. – Essie! – szalad hozzád Mrs. Hamont unokája, Marié. – A nagyi megkért, ezt mindenképp adjam át neked! – áll meg előtted a pöttöm szőke lány, és átnyújtja a sárga kis cetlit.

– Mi ez? – kérded, s Marié már fordul is Phíhez simogatni.

– A nagyit apa elvitte Skóciába, és most teljesen kibukott. Arra kér téged, gondoskodj a vendégéről.

Értetlenül nézel a kis cetlire. 20-án, este 10 órakor, 305-ös járat, Zayn.

– Mégis ki ez a Zayn?

– Hát a nagyi barátja! – nevet Marié.

– Meddig kell gondoskodnom róla?

– Úgy tudom, pár hónap.

– HÓNAP?! – sokkolsz le teljesen, mire Marié csak vékonyka vállait emelgeti.

– A nagyi azt mondta, próbált üzenni neki, de nem kapta meg az üzeneteket, így Zayn biztos jönni fog holnap.

– Holnap? – nyílnak tágra a szemeid.

– Holnap van huszadika, nem?

De. Holnap szeptember 20. Neked szalad a házad, és kedves szomszédod, kit mikor beteg volt, ápoltál, és besegítettél neki, egy vadidegen gondozásával bíz meg. Milyen szép. Történik valami az isten háta mögött...

2.

Nem vagy normális. Nem, nem vagy. Itt álldogálsz a peronon, kezedben a kis táblával: Mr. Zayn. A nagyit ismerve, aki már nyolcvanon túl van, biztosan valami hetvenes-nyolcvanas bácsi, akivel valamelyik könyvklubban vagy olyan idősnapon ismerkedett meg, mikor felment a nagyvárosba.

Szégyen vagy sem, még ő is leköröz téged a modern technológiával. Instagramja van, ahol régi házi receptek képeit osztja, te viszont valamiért még a sima Facebook gondolatától is irtózol. Valld csak be magadnak, hiper régimódi vagy. Bennragadtál a régi időkben, Charlotte Brontë regényeiben, ott maradtál Scarlett bőrében, áhítozva a tökéletes szerelem után. Hát, legalább lesz miről beszélned a bácsival.

Telik az idő, s tíz már el is múlt. Nézed az órát és tűnődsz. Hol van már? Tíz perce bent van a vonata, és Phít is el kell még rendezned, ha elvitted a bácsit.

– Ezt nem hiszem el! Pontatlan öregember? Létezik? – indulsz morogva a tudakozófülkéhez, lóbálod a táblát s fújtatsz, mikor eléd szalad egy fiatal férfi, aki megragadja a vállaidat. Ijedten lépsz el tőle, a szíved kiugrik a helyéről, mikor gyerekesen felemeli a kezeit. Fáradtan int, majd a zsebébe nyúl, s nyújtja a kis kártyát neked.

Nem akarod elvenni.

– Én... – kezded, de a férfi eléd tartja.

„Helló. A nevem Zayn Lloyd.”

Csak olvasod a kártyát, és döbbenten nyúlsz utána.

– Te vagy Zayn? – olvasod megint, s a férfira nézel. A sportmelegítő, a hatalmas sporttáska a vállán, az ideges mosolya, s hosszú szempillájú bogárszemei ezzel a sötét hajjal nagyon nem egy hetvenes öregre emlékeztetnek.

Jelel neked, de idegesen vigyorogsz, s rázod a fejed.

– Bocs, de... Kétlem, hogy téged vártalak. – Erre kifújja a levegőt, csípőre teszi a kezét, s megrázza a fejét. Újra rád néz, majd int, hogy várj.

– Oké... – motyogod. Lehajítja a táskáját, s az oldalsó zsebből kiveszi a noteszt. Feláll veled szemben, s te zavartan nézed, ahogy bal kézzel, gyorsan ír.

„A nagyi barátja vagyok. Nála leszek újévig. Gondolom, téged küldött elém.”

Elolvasod a noteszbe írt mondatot, s elhúzod a szád. Újra a férfira nézel.

– Te vagy a nagyi barátja? – buggyan ki belőled – valamiért undorral –, s a férfi egyből visszahőköl. Megint mutogat valamit, aztán végül kikapja a kezedből a noteszt s újra ír.

Nem olyan!, írja gyorsan, s vár. Csak nézel, s tucatjára méred szegényt végig.

– Néma vagy? – kérded halkan, mire félmosoly jelenik meg az ajkain, s biccent a fejével, mintha csak azt mondaná neked: csak nem esett le?

– Na, remek! – fújsz, s összehajtod kezedben a táblát. – Remélem, azért érted, amit mondok! – motyogod az orrod alatt, s újra felnézel rá. Kételkedve méred megint végig. – Egyáltalán hol ismerted te meg a nagyit? – Elindulsz a kijárat irányába, Zayn csendben követ. – És minek maradsz te nála? Jobban mondva nálam... – fortyogsz, mire Zayn megfogja a karod, megállít, s idegesen néz rád. – Jah, hogy nem tudod? A nagyit Skóciába vitte a fia valami kezelésre, így nálam kell majd laknod. Azt mondta, írt neked! – Zayn döbbenten áll, majd idegesen hajtja le a fejét, megrázza kicsit, s újra a noteszéhez nyúl.

Csak állsz, s húzod a szádat. Most komolyan, ez lesz három hónapon keresztül?, kérded magadban, ekkor Zayn feléd nyújtja a noteszt.

„A műtétem miatt nem lehetek elektromágneses terek közelében 3 hónapig. Telefont végképp nem használhatok. Úgyhogy nem tudok semmiről” – olvasod. Felnézel Zaynre.

– Műtét? – kérded, s Zayn kicsit oldalra fordul. Bal füle mögött egy kicsi, ezüstfényű gomb pihen. – Ó! – csodálkozol el, közben Zayn újra irkál. Megint vársz.

„Keresek másik szállást. Nem akarok a terhére lenni” – nyújtja feléd, s kis mosollyal néz rád. Minél többet mosolyog ez a férfi, annál kedvesebb kezd lenni, a szörnyen furcsa helyzet ellenére is.

– A nagyi barátja vagy. Tehát az enyém is – legyintsz, s indulsz tovább.

A lovaskocsihoz érve megsimogatod Phít. – Ő Phi! – jelented be, s a mögötted álló Zaynre nézel. – Lényegében Philippa, de nekem csak Phi.

Zayn hallgat, idegesen mosolyog. Érdeklődve szétnéz a kis városközpontban, a sötét utcákat megvilágító kék lámpákon. – Igen, az Isten háta mögött is napelemeket használunk... – nevetsz, s felmászol a kocsira. – Gyere! – intesz Zaynnek, s az könnyedén mászik mögéd a kocsiba. – Ccc! – jelzel Phínek, s a kocsi megmozdul. A csendet megtöri a ló patkóinak zaja, ahogy ritmusosan, lassan lép. A szekér kicsit nyikorog, de nem zavartatod magad. Indulsz haza.

– Szóval a világ végére kellett jönnöd, mert rehabilitálódnál? – kérded. – Elég furcsa. Miért nem mentél a nagy központokba, a hegyekbe? Tudod, mint a Haidin-völgy, meg a másik? – simítod Phí-n a kantár övét. – Amúgy, hogy ismerted meg a nagyit? Nagyi? Nem is a rokonom – nevetsz. – Csak mindenki nagyija... – Kanyarodsz. – Hm?! – kérded. Hátranézel, Zayn pedig nagyban ír mögötted. Upsz, mosolyogsz idegesen. – Bocsi! – fordulsz vissza Phí-hez.

Alig érzed meg az érintését a válladon, mikor Zayn hozzád ér, s nyújtja a noteszt.

„Igen”. Alatta: „Nem lehetek elektromos készülékek közelében, se telefon, tévé, meg ilyenek...” Alatta: „A másik a Richmond Hill-i rehabilitációs központ, oda sem mehetek!” Alatta pedig: „Koncerten ismertem meg”

– Hó! – állítod meg a lovat, s újraolvasod a noteszt. – Koncert?! – fordulsz Zaynhez. – Mégis, milyen koncerten?! – Zayn vonósmozdulatot mutat neked, s leesik az állad. – Hány éves vagy te?! – Zayn pedig mutogat. Előbb két ujjat, majd nyolcat. Csak nézed. Mivel tíz nem lehet, már látod magad előtt a számokat. Huszonnyolc?! Idősebb nálad. Jóval! Az arcodba szalad a vér. Phíhez fordulsz, jelzel neki, s szó nélkül indulsz tovább.

Idősebb. Mi is ezzel a gond? Eleve egy idősebb férfit vártál, akit a nagyi a gondozásodra bízott. Ó, hogy az vénember lett volna? Nos, most ez van, Essie. Egy fiatal, jóképű férfi, aki három hónapot fog veled élni az isten háta mögött.

– Jesszusom... – fújsz zavarodban, mikor végre felfogod, mi van. Hirtelen nemcsak hogy nem örülsz az ötletnek, de pánikba is kezdesz esni. Egyedül egy férfival abban a kis házban, a világ végén?!

3.

Nos, valóban pánikot keltő. Van is rá okod. Megállítod Phít az istálló előtt, s leszállsz.

– Megjöttünk – motyogod, s Zayn is lemászik a  kocsiból. Phíhez lép. Kinyitod az istálló hatalmas ajtaját. Mikor végre tárva-nyitva, Zayn felé fordulsz, s csak nézed, ahogy kedvesen simogatja Phít. Nos, az legalább biztos, hogy nem fél a lovaktól.

– Ccc! – jelzel Phínek, s megfogod a kantárt. – Gyere, nagylány, leparkolunk! – húzod az istálló sárgás homályába. – Ügyes lány... – simogatod, miközben bontod a csatokat rajta. – Menj szépen! – simogatod, s rápillantsz az ajtóban álló Zaynre. Csak vár zsebre tett kezekkel, és te érzed, hogy bajban vagy. Nagy bajban!

4.

– Hát – mondod, mikor belépsz az ajtón –, erre van a szobád – nyitsz a jobboldali kis szobába. – Gondolom, erre nem lesz szükséged – veszed el az ágytálat az ágy alól, s fanyar mosollyal nézel Zaynre. – A mosdó zuhanyzóval a konyha bal sarkában, a kazánt ajánlatos begyújtani, vagy odafagysz, mert a patakból van a víz! – intsz az ajtóra. – Gondolom, el tudod látni magad... – Zayn épp csak biccent, miközben leteszi a táskáját. – Reggeli fél hétkor van, legalábbis nekem – teszed hozzá –, de te érezd nyugodtan otthon magad. Ha kell valami, csak szólj! – indulsz ki a szobából. – Valahogy... – mondod halkan, s hallod, ahogy reccsen az ágy. Visszanézel, s a majd’ két méter magas férfi rönkként dőlt az ágyba, arcát a párnába túrva, s lájkol neked. – Remek! – mosolyogsz, s becsukod az ajtót.

*

Csak mosolyogsz tovább idegesen, s mosod a fogad. Nézed a tükörben magad, s megállsz fogaid sikálásában.

Úristen, nagyi... Ezt most muszáj volt?

5.

Logikus, hogy alig aludtál. A puszta tudata annak, hogy nem vagy egyedül a házban, rémisztő. Fogalmad sincs, mitől rettegsz ennyire, elvégre aminek egyszer el kell jönnie, az úgyis bekövetkezik. De olyan érzésed van, mintha óriási nyomás lenne most rajtad. Kikecmeregsz a meleg takaró alól, szorosan összehúzod magadon a köntöst, s indulsz le a lépcsőn. Te még mindig a gyerekkori padlásszobádban alszol. Bár már rég átalakítottad, innen nem tudsz, s nem is akarsz kimozdulni. Ez a te biztonságos fészked. A te kis világod.

Halkan lépkedsz, könnyű súlyod alatt a padló mégis megreccsen.

– Sss... – mondod halkan, s végre lent vagy a nappaliban. Indulsz a konyhába, felteszed a vizet a lábosba, közben előveszed a zöldséget. Nos, enni csak kell. Míg forr a víz, indulsz az udvarra, a tápért nyúlsz, s a hajnali szürkeség párás hidegében vacogva szórod a tyúkoknak. Az ólba lépsz, s lám, tojás! Még melegíti hideg kezeidet, ahogy zsebre teszed.

Mikor kilépsz, látod, hogy Popi nyújtózik az istálló előtt, s valami megmozdul a háznál. Ijedten nézel oda, s látod, ahogy az ablakban álló Zayn int neked, álmos szemekkel mosolyogva rád. Idegesen intesz neki vissza, szörnyen kínos a mosolyod. Lehajtod a fejed, s kifújod a levegőt.

– Szent isten...

Lényegében nem zavartatod magad, nincs ebben semmi különös. A nagyi barátja, s a barátja csak nem lehet rossz ember, szexmániás, gyilkos, vagy ilyenek. Pihenni jött ide, hogy kipihenje a ki tudja milyen műtétjét, ami miatt az isten háta mögé kényszerül szegény, távol a túlcivilizálódott világtól.

Mikor visszatérsz a konyhába, Zayn a mosdóból lép ki.

– Jól aludtál? – kérded a tojásokat mosva, de válasz nem jön. Hátranézel, s Zayn karba tett kezekkel mosolyog. Kicsit bólint. – Bocs – mosolyogsz idegesen –, ezt meg kell szoknom – motyogod, s a tojásokat a forrásban lévő vízbe teszed lassan. Ekkor reccsenni hallod a padlót a nappaliban.

Jézusom, Essie! Komolyan! Idegesen sietsz Zayn után, aki csak áll a babák előtt, s nézi a félkész ruhákat. Rád néz, felemeli szemöldökét és kérdőjelet mutat.

– Klasszikus ruhákat tervezek! – mondod, idegesen pakolva a rajzaidat az asztalról. – Bár fogalmam sincs, minek és kinek, de szeretem csinálni – mondod vidáman, s Zayn ajkain kedves mosoly jelenik meg. Lájkol, mintha csak tudtodra akarná adni, hogy az a lényeg. – Szörnyű hobbi – igazítod meg a tüllt a zafírkék szoknya alatt –, drága és időigényes, meg persze semmi pénzt nem hoz. – Zayn megveregeti a vállad, hogy nézz rá. Mutogat, kedves kis mosollyal a mellkasán köröz, s összecsapja a kezeit. – Mi?! – kérded idegesen. Újra elmutatja, de csak nem érted. Erre kicsit nevet, s elindul a szobájába. Hozza a noteszt, kattan a golyóstól bal kezében, ír. Gyorsan, majd mutatja a noteszt.

„Az a lényeg, hogy boldoggá tesz.”

– Vagy úgy! – mosolyogsz rá. – Az a sok jel ezt jelentette?

Kínos mosollyal bólint oldalra, mintha azt mondana: hát igen.

– Milyen kár... – motyogod a ruhát igazítva újra. Kár, hogy néma. Így sosem fogja megérteni magát senkivel, csak az olyannal, mint ő. – Így születtél? – kérded, s felnézel rá, de rázza a fejét. – Akkor?! – Elcsodálkozol. A noteszt emeli, majd ír.

„Agydaganatom volt 13 évesen” – olvasod a noteszt, s leesik az állad. – Komoly?! – Zayn bólint. – És attól némultál meg?