John J. Mearsheimer – Sebastian Rosato

A külpolitika
logikája

Budapest, 2023

© 2023 by John Mearsheimer and Sebastian Rosato

Originally published by Yale University Press.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

John J. Mearsheimer: How States Think. The Racionality of Foreign Policy.

New Haven – London, Yale University Press, 2023.

Fordította: Kami Miller

A fordítást az eredetivel egybevetette: Sóskuthy György

Szerkesztette: Ell Alexandra

© Századvég, 2023

Hungarian translation © Kami Miller

Felelős kiadó: Századvég Közéleti Tudásközpont Alapítvány

Olvasószerkesztő: Ell Alexandra

Borítóterv: Albert Anna

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-615-6436-32-0

Tartalom

Előszó

1
A racionális cselekvő feltevése

2
Stratégiai racionalitás és bizonytalanság

3
A stratégiai racionalitás meghatározása

4
Definícióverseny

5
Racionalitás és nagystratégia

6
Racionalitás és válságmenedzsment

7
Nem-racionális állammagatartás

8
Célracionalitás

9
Racionalitás a nemzetközi politikában

Jegyzetek

A nemzetközi kapcsolatokról elmélkedő társainknak

Előszó

A nyugati államokban széles körben elterjedt nézet, hogy az orosz elnök, Vlagyimir Putyin döntése Ukrajna megtámadásával kapcsolatosan nem volt racionális cselekedet. A támadás előestéjén a brit miniszterelnök, Boris Johnson, azt sugallta, hogy az Egyesült Államok és szövetségesei talán nem tettek „eleget azért, hogy elriasszanak egy irracionális cselekvőt és e pillanatban el kell fogadnunk, hogy Vlagyimir Putyin feltehetően logikátlanul gondolkodik ezzel kapcsolatban és nem látja előre a katasztrófát.” Mitt Romney amerikai szenátor hasonló véleményen volt a háború kirobbanása után: „Ukrajna megtámadásával Putyin úr bebizonyította, hogy képes logikátlan és önpusztító döntéseket hozni”.[1] Mindkét állítás alapvetése az, hogy racionális vezetők csak akkor indítanak háborút, ha nagy valószínűség szerint megnyerik azt. Ezt a gondolatmenetet követve azzal, hogy olyan háborút indított, amely vesztésre ítéltetett, Putyin bebizonyította logikátlanságát.[2]

Más kritikusok úgy vélik, Putyin azért volt nem-racionális, mert egy alapvető nemzetközi normát sértett. E nézet szerint az egyetlen morálisan elfogadható ok háborúba bonyolódni az önvédelem, de Ukrajna megtámadása a hódításról szól. Nyina Hruscsova Oroszország-szakértő határozottan állítja, hogy „a nem kiprovokált támadásával Putyin úr beállt az irracionális zsarnokok hosszú sorába” és, folytatja, „úgy tűnik, átadta magát ego-vezérelt megszállottságának arra vonatkozóan, hogy Oroszországot nagyhatalmi státuszba állítsa vissza, annak saját, világosan definiált befolyási övezetével”. Bess Levin a Vanity Fairben úgy jellemzi Oroszország elnökét, mint „hataloméhes megalomániás, aki birodalmi ambíciókat dédelget, olyannyira, hogy úgy döntött, megtámadja egyik szomszédállamát”. A korábbi moszkvai brit nagykövet, Tony Brenton pedig úgy véli, Putyin „ukrán szuverenitás elleni támadása… [és] már-már klinikai szintű megszállottsága az iránt, hogy engedelmességre kényszerítse az országot” arról tanúskodik, hogy egy „kiegyensúlyozatlan zsarnok”, nem pedig az a „racionális cselekvő”, aki valaha volt.[3]

Ezek a kijelentések a racionalitás olyan közmegegyezésein alapulnak, amelyek ösztönből hihetőek, de végső soron hibásak. Sokak elgondolásával ellentétben a racionalitást nem tekinthetjük azonosnak a sikerrel, sem a nem-racionalitást a kudarccal. A racionalitás nem a végkifejletről szól. A racionális cselekvők gyakran nem érik el céljaikat, nem azért, mert rosszul gondolkodnak, hanem olyan tényezők miatt, amelyeket vagy nem láthatnak előre, vagy nem befolyásolhatnak. A racionalitás erkölcsösséggel való azonosítása is erőteljes tendenciát mutat, mivel mindkét tulajdonságot a felvilágosult gondolkodás jellemzőjének tekintjük. Ám ez is tévedés. Racionális politikák meg tudnak sérteni széles körben elfogadott magatartási szabályokat, sőt gyilkosan igazságtalanok is lehetnek.

Mi tehát a „racionalitás” a nemzetközi politikában? Meglepő módon a tudományos szakirodalom nem nyújt frappáns meghatározást. Számunkra a racionalitás a világ megértéséről szól – azaz arról, hogy rájöjjünk, hogyan működik és miért –, hogy el tudjuk dönteni, hogyan érjünk el bizonyos célokat. Egyéni és kollektív dimenzióval is rendelkezik. A racionális politikacsinálókat az elméletek vezérlik; ők a homo theoreticusok. Hiteles elméleteik vannak a nemzetközi rendszer működésére – olyan logikus magyarázatok, amelyek reális felvetéseken alapulnak és amelyeket empirikus bizonyítékok támasztanak alá – és azokat a kialakult helyzet megértésére alkalmazzák, hogy meghatározhassák, hogyan lehet abban a legjobban elnavigálni. A racionális államok a kulcsfontosságú politikacsinálók nézeteit nagyszabású, gátlásoktól mentes vitákkal teljes, tanácskozó eljáráson belül összesítik. Összegezve, a nemzetközi politika racionális döntései a világ működéséről szóló hiteles elméleteken alapszanak, és tanácskozó döntéshozatali eljárás eredményeként keletkeznek.

Mindez azt jelenti, hogy Oroszország Ukrajna megtámadásával kapcsolatos döntése racionális volt.

Tételezzük fel, hogy az orosz vezetők hiteles elméletre támaszkodtak. A kommentátorok nagy többsége vitatja ezt az állítást, úgy vélik, Putyinnak eltökélt szándéka volt Ukrajnát és egyéb kelet-európai államokat megszerezni egy nagyobb orosz hatalom létrejötte érdekében, amely nosztalgikus vágyakozást elégítene ki az oroszok körében, de amelynek nincs stratégiai értelme a modern világban. Joe Biden, amerikai elnök fenntartja, hogy Putyin „egy olyan orosz állam vezetője kíván lenni, amely minden oroszajkút egyesít. Ez szerintem… egyszerűen irracionális.”[4] A korábbi nemzetbiztonsági tanácsadó, H. R. McMaster, így nyilatkozik: „Nem tartom őt racionális cselekvőnek, mivel retteg, nem igaz? Amit mindennél jobban akar, az Oroszország nemzeti nagyságának visszaszerzése. Ez vezérli őt.”[5]

Az igazság azonban az, hogy Putyin és tanácsadói egyszerű hatalmi egyensúlyi elméletben gondolkoztak, a nyugati államok erőfeszítéseit pedig, hogy Ukrajnát az orosz határon álló védőbástyaként használják, egzisztenciális fenyegetésnek értelmezték, amelyet nem engedhettek fennmaradni. Ezt a logikát Oroszország elnöke egyik beszédében fejtette ki, melyben a háború melletti döntéséről nyilatkozott: „A NATO keleti irányú bővítésével a helyzet Oroszország számára évről évre rosszabb és veszélyesebb… Nem maradhatunk tétlenek és figyelhetjük tovább passzívan ezeket a fejleményeket. Az abszolút felelőtlenség lenne részünkről.” Majd így folytatta: „Az országunk számára ez élet-halál kérdés, a történelmi jövőnk, mint nemzet, kérdése. Ez nem túlzás; ez tény. Nem csak az érdekeinkre nézve nagyon valós fenyegetés, hanem az országunk szuverenitására és puszta létére nézve is. Ez az a vörös vonal, amit már oly sokszor emlegettünk. Most átlépték.”[6] Röviden megfogalmazva, ez a háború önvédelmi céllal robbant ki a hatalmi egyensúly kedvezőtlen eltolódásának megelőzése érdekében.

Érdemes megjegyezni, hogy Moszkva úgy döntött, agresszív diplomáciával kezeli a határain növekvő fenyegetést, de az Egyesült Államok és szövetségesei nem szándékoztak foglalkozni Oroszország biztonsági aggályaival.[7] Így Putyin a háborút választotta, amelytől az elemzők azt várták, hogy az orosz katonaság majd lerohanja Ukrajnát. Az amerikai tisztségviselők támadást közvetlenül megelőző időszakban érvényes nézeteit jellemezve David Ignatius a Washington Posttól megírta, hogy Oroszország majd „gyorsan megnyeri az első, taktikai szakaszát ennek a háborúnak, amennyiben az bekövetkezik. A hatalmas sereg, amelyet Oroszország Ukrajna határaira felállított, néhány napon belül vélhetőleg el tudná foglalni Kijevet és alig valamivel több, mint egy hét alatt az ellenőrzése alá vonhatná az országot.”[8] Csakugyan, a hírszerző közösség „arról tájékoztatta a Fehér Házat, hogy Oroszország napok alatt nyerni fog, gyorsan megsemmisítve az ukrán sereget”.[9]

Az orosz döntés a támadásról szintén tanácskozó eljárás eredménye volt. Ismételten, számos megfigyelő vitatja ezt az állítást, szerintük Putyin egyedül cselekedett, bármilyen komolyabb civil vagy katonai tanácsadói szakvélemény befolyása nélkül, amely civilek vagy katonák nem javasolták volna ezt a felelőtlen hatalomszerzési kísérletet. Ahogy Mark Warner, a szenátus hírszerzési bizottságának elnöke fogalmaz, „nem voltak túl sokan, akik közvetlen hatással lettek volna rá. Úgyhogy aggasztó, hogy ez az elszigetelt egyén megalomániássá vált és úgy gondol magára, mint az egyetlen történelmi személyre, aki újraépítheti Oroszországot, vagy visszahozhatja a szovjet szféra gondolatát.” Egy korábbi oroszországi nagykövet, Michael McFaul, úgy véli, Oroszország nem-racionalitásának egyik eleme az, hogy „Putyin teljességgel elszigetelte és olyan igenemberekkel vette körül magát, akik elzárják őt a pontos információktól”.[10]

A rendelkezésre álló bizonyítékok azonban másra utalnak: Putyin alárendeltjei osztották a nézeteit az Oroszországgal szembeni fenyegetést illetően, és a háború melletti döntése előtt kikérte a véleményüket. Az orosz vezetők konszenzusát az Ukrajna a nyugati államokkal való kapcsolatában rejlő veszélyekről az akkori oroszországi nagykövet, William Burns 2008-as memorandumában is említi; arra figyelmeztet, hogy „az orosz elit (nem csak Putyin) számára Ukrajna csatlakozása a NATO-hoz az összes vörös vonal közül a legrikítóbb vörös. Több mint két és fél éven át folytattam tárgyalásokat a legfőbb orosz kulcsszereplőkkel, a Kreml legsötétebb zugaiban rejtőzködő ostobáktól kezdve Putyin legélesebb eszű liberális kritikusaiig, de senkit sem ismerek, aki másképp vélekedne, minthogy Ukrajna csatlakozása a NATO-hoz nem egyéb, mint az orosz érdekek közvetlen veszélyeztetése… elképzelni sem tudom azt a forgatókönyvet, amelyben az oroszok csendben lenyelnék ezt a pirulát.” És nem is tűnik úgy, mint ha Putyin a háborús döntést egyedül hozta volna meg. Amikor Szergej Lavrovot, a külügyminisztert arról kérdezték, hogy az orosz elnök konzultált-e kulcsfontosságú tanácsadóival, ő így válaszolt: „Minden államnak megvan a maga döntéshozói mechanizmusa. Ebben az esetben az Orosz Föderációban működő mechanizmust teljes mértékben alkalmaztuk.”[11] Mindezzel annyit kívánunk mondani, hogy az orosz döntés a támadásról nagy valószínűség szerint tanácskozó eljárás során született.

Oroszország döntése Ukrajna megtámadásáról nemcsak, hogy racionális volt, de rendkívülinek sem mondható. Számos nagyhatalomról tartják, hogy nem-racionálisan cselekedett, amikor valójában nagyon is racionálisan lépett fel. Ott van például Németország az első világháború előtti években és a júliusi krízis során, csakúgy, mint Japán az 1930-as években és a Pearl Harborhoz vezető időszakban. Nem azt állítjuk, hogy az államok mindig racionálisak: a britek döntése 1938-ban, amikor nem próbálták egyensúlyban tartani a náci Németországot, nem volt racionális, sem az amerikai döntés Irak megtámadásáról 2003-ban. De ezek a kivételes esetek. A nemzetközi politikát tanulmányozók egyre elterjedtebb nézetével szemben, miszerint az államok gyakran nem-racionálisak, mi azt a nézetünket fejtjük ki ebben a könyvben, hogy a legtöbb állam a legtöbb esetben racionális.

Ezen állításnak mélyreható vonzatai vannak a nemzetközi politika elsajátítása és gyakorlása számára egyaránt. Egyik sem lehet koherens egy olyan világban, ahol a nem-racionalitás érvényesül. Tudományos körökben nézőpontunk a racionális cselekvő feltevését támogatja, amely régóta alapvető építőköve a világpolitika megértésének, még ha mostanában meg is kérdőjelezik. Ha a nem-racionalitás a norma, az állammagatartás sem meg nem érthető, sem meg nem jósolható, ennélfogva a nemzetközi politikát tanulmányozni felesleges vállalkozás. A gyakorlatban a racionalitás lehetővé teszi az államok számára, hogy hatékony külpolitikát válasszanak. Csakis akkor lehetséges előre látni, hogyan fognak a barátok és ellenségek fellépni egy adott helyzetben, ezáltal olyan politikákat kialakítani, melyek az érdekeinket szolgálják, ha a többi állam is racionális cselekvő.

Először 2019 novemberében merült fel, hogy írjunk valamit racionális cselekvő feltevéséről a nemzetközi politikában. Akkoriban úgy terveztük, hogy cikket írunk, amelyet a következő négy hónapban, egy sor egész napos megbeszélés során körvonalaztunk a University of Chicago Booth School of Businessben. Azokban a kezdeti időkben az egyetlen dolog, amit tudtunk, és ami e könyv megalkotása során végig biztos pont volt, az az elméleten alapuló gondolkodás, mint a racionalitás fémjele.

2020 márciusában a világjárvány beütött és véget vetett a megbeszéléseinknek – de a törekvéseinknek nem. Május 8-án Rosato megírta a cikk piszkozatát, majd Mearsheimer hozzálátott annak szerkesztéséhez. Amikor problémákba ütközött, Zoom-megbeszélésekbe kezdtünk napi szinten, hogy megoldást találjunk azokra, mígnem azon kaptuk magunkat, hogy együtt dolgozunk a második változaton. Július 31-én készültünk el vele, és néhány kollégának átküldtük, akikkel aztán megint csak Zoomon egyeztettünk – általában kettővel egyszerre –, hogy visszajelzést kapjunk az elgondolásunkra. Ezt a változatot két virtuális műhelyfoglalkozáson is bemutattuk: a Notre Dame International Relations Workshop és a University of Chicago Workshop of Internaltional Politics résztvevőinek.

Gyakorlatilag, aki csak olvasta a piszkozatunkat, komoly fenntartásokkal tekintett a projektünkre, és rá kellett, hogy jöjjünk, hogy legjobb szándékaink ellenére sem a legjobb módon kezeltük a racionalitás kérdését. Hasonló helyzetekben igen nagy a kísértés arra, hogy az ember feladja, mi viszont úgy döntöttünk, vállaljuk a kockázatot és könyvet írunk, nem csak azért, mert úgy éreztük, fontos mondanivalónk van, de azért is, mert csaknem mindegyik bevont munkatársunkat lenyűgözte a téma.

Úgyhogy 2020 októberétől kezdődően napi négy órán keresztül zoomoltunk csaknem minden nap, amíg 2021. június 17-én el nem készült a kézirat első változata. A megbeszéléseink szabályos rend szerint zajlottak: az első tizenöt, néha harminc percet laza beszélgetéssel töltöttük a munka előtt, onnantól pedig megosztottuk a képernyőt az íráshoz, olvasáshoz és kutatómunkához. Azután körbeküldtük a piszkozatot jó néhány kollégának – köztük többeknek, akik a cikkváltozatot is olvasták –, amit számos Zoom-megbeszélés követett velük, sokszor órákon át. Amint enyhültek a pandémia miatti megszorítások, kihasználtuk a lehetőséget, és két személyes megbeszélést is tartottunk a Hyde Parkban néhány Chicagós és Notre Dame-os kollégával.

Noha nem egy alkalommal úgy érkeztünk ezekre a megbeszélésekre, hogy azt gondoltuk, sikerül megértetni a nézőpontunkat, nem ez volt a helyzet. Bevont olvasóink rámutattak kéziratunk legfőbb problémáira, habár legtöbbjük úgy gondolta, rátapintottunk valamire és fontos könyvön dolgozunk.

2021 szeptemberének végén nekiláttunk a könyv teljes átdolgozásának, és a hét minden napján négy órán át folytattunk Zoom-megbeszéléseket – hálaadás és újév napjain is, de a karácsonyt azért kihagytuk –, mígnem 2020. március 5-én megszületett az új változat. E változat és az előző között alapvető elméleti, tapasztalati és koncepcionális különbség volt. Bevont olvasóink listáját már kimerítettük, a kéziratot így megosztottuk William Fruchttal – kiadónkkal a Yale Egyetemen –, aki szétküldte véleményezésre. A tőle és olvasóitól érkező kommentáradat eredményeképp ismét a naphosszat tartó zoomoláshoz folyamodtunk, és újból átírtuk a kéziratot. A végső változattal augusztus 15-én készültünk el, a projekt elindulásától számolva két év és kilenc hónap elteltével.

Hogy egyértelmű legyen, az Ahogy az államok gondolkodnak részben a pandémia gyermeke, amely otthonainkra korlátozta tartózkodásunkat, miközben életünk egyéb szegmenseit pihenőpályára állítottuk, így rendelkezésünkre állhatott a gondolkodáshoz és íráshoz szükséges idő, részben pedig a Zoomé, amelynek segítségével lehetőségünk volt mintegy háromezer órát együtt dolgozni és találkozni kollégainkkal, szerte a világból. Bármennyire is furcsának tűnik, elképzelni sem tudjuk, hogyan alkothattuk volna meg a könyvet bármely más körülmények között, és még ha sikerült is volna, gyanítjuk, sokkal több időt vett volna igénybe az írás, és a végeredmény sem lenne ilyen jó.

Nagy örömünkre szolgál köszönetet mondani mindazon okos és tehetséges közreműködőnek, akik jobbá tették ezt a könyvet. Különösen sokkal tartozunk azoknak, akikkel a Zoomon találkoztunk, és akik elláttak bennünket kihívásokkal teli és lényeglátó megjegyzéseikkel – ilyen például Jasen Castillo, Dale Copeland, Eliza Gheorge, Charles Glaser, Brendan Green, Mariya Grinberg, Dominic Johnson, Sean Lynn-Jones, Nuno Monteiro, Lindsey O’Rourke, Brian Rathbun, John Schuessler, Jack Snyder, Janice Gross Stein, Marc Trachtenberg, Stephen Walt és Alexander Wendt. Ugyanígy adósai vagyunk Joshua Byunnak, Moritz Graefrathnek, Robert Gulottynak, William Howellnek, Eric Olivernek és Duncan Snidalnek, akikkel személyesen találkoztunk és akik bölcs tanácsaikkal támogatták a teljes kéziratot.

Igen nagy segítségünkre volt, hogy kezdeti, a racionalitással kapcsolatos gondolatainkat bemutathattuk a Notre Dame International Relations Workshop és a University of Chicago Workshop of International Politics résztvevőinek. Hálásak vagyunk e műhelyfoglalkozások összes résztvevőjének, különösképp Austin Carsonnak, Michael Deschnek, Eugene Gholznak, Alec Hahusnak, Rosemary Kelanicnek, Dan Lindleynek, Joseph Parentnek, Jazmin Sierranak és Diana Wuegernek hasznos kérdéseikért, véleményeikért és javaslataikért.

Nagyon nagyra tartjuk a párbeszédeket és e-mailváltásokat Bryce Adammel, Sener Aktürkkel, Ólafur Björnssonnal, Sean Braniff-fel, Kevin Bustamantéval, Arthur Cyrrel, Amitava Dutt-tal, Christian Godwinnel, Gary Goertz-cel, Peter Katzensteinnel, Samuel Leiterrel, Jennifer A. Linddel, Ramzy Mardinivel, James Morrow-val, Bangchen Ruannal, Yubing Shenggel, Lei Sunnal, Robert Tragerrel, Mike Wolcott-tal és különösképp Robert Keohane-nel.

Végezetül köszönjük három név nélküli bírálónknak azt a komolyságot, amellyel végigolvasták és kommentálták kéziratunkat. Őszinte elnézésüket kérjük mindazoknak, akiket elfelejtettünk itt megemlíteni.

Szerencsések vagyunk a kitűnő adminisztratív és pénzügyi támogatás miatt is. Külön köszönet Elyse Boldtnak, David Mearsheimernek és Burak Tannek elsőosztályú kutatómunkájukért. Mearsheimer kutatását egy kisebb, a Valdai Discussion Clubtól kapott adomány mozdította elő, amelyet 2019-ben kapott A nagy téveszme (The Great Delusion) című, a klub Legjobb Könyv díját elnyerő könyvéért. Rosato könyvön végzett munkáját részben a Notre Dame Egyetemen működő bölcsészettudományi és művészeti kar finanszírozta.

Ez mindkettőnknek a második könyve, amelyet a Yale University Press adott ki. Keresve sem találhattunk volna jobb szerkesztőt, mint William Frucht, aki az egész folyamat során lelkes volt, és csodálatos munkát végzett kéziratunk szerkesztésében. Köszönjük Amanda Gerstenfeldnek a logisztikai támogatást, Bojana Ristichnek a kiváló olvasószerkesztést és Joyce Ippolitonak, hogy a gyártási folyamaton oly gördülékenyen segített át bennünket.

A könyvírás folyamata bekebelezi a szerzőket, így elkerülhetetlenül komoly hatással van mindazokra, akik közel állnak hozzájuk. A pandémia miatt ez különösen igaz volt Pamela és David Mearsheimer esetében, csakúgy, mint Susan, Anna és Olivia Rosato számára, akik kénytelenek voltak napi szinten, közelről végigkísérni a vállalkozást. Mégis, mindezek ellenére végig türelmesek, támogatóak és bátorítóak voltak, amiért végtelenül hálásak vagyunk.

1. fejezet

A racionális cselekvő feltevése

Az amerikai vezetők számára mostanra mindennapos lett, hogy ellenfeleiket nem-racionálisként jellemzik. Az elmúlt huszonöt év során többek között Szaddám Huszeint, Mahmud Ahmadinezsádot, Hugo Chávezt, Moammer Kadhafit, Kim Dzsongunt es Vlagyimir Putyint bélyegezték egy ponton „irracionálisnak”, „illogikusnak”, „őrültnek”, „deluzívnak”, „bolondnak”, és néhány esetben a gyakran a nem-racionalitás mintaképeként emlegetett Adolf Hitlerhez hasonlították őket.[1]

Az a nézet, miszerint egyének, köztük törvényalkotók, nem-racionálisak, még hangsúlyosabb lehet tudományos körökben, ahol úgy tartják, „új magatartási forradalom sepert végig a társadalomtudományokon az elmúlt néhány évtizedben”.[2] A pszichológusok munkájára építve számos, a politikával és gazdasággal foglalkozó szakember állítja, hogy az emberek – az egyszerű fogyasztóktól az államfőkig – gyakran viselkednek olyan módon, amely ellentétes a racionalitása által diktálttal.

Ha ezek az állítások igazak, a hagyományos nemzetközi kapcsolatok tudománya bajban van, mivel oly nagy része alapszik a feltevésre, miszerint az államok racionális cselekvők.[3] Ha beigazolódna, hogy rendszeresen nem-racionálisak, az a témakör számos alapvetését és meglátását ásná alá, és vitathatatlanul kétségeket támasztana az egész témával szemben.[4] Az államok vezetői számára is ellehetetlenítené a hatékony külpolitika megválasztását. Végeredményben nem lennének képesek megjósolni, más államok hogyan viselkednek majd. Röviden tehát, a tudományos és valós világ tétjei aligha lehetnének magasabbak.

Célunk e könyvvel megvizsgálni a világpolitikában résztvevő racionális cselekvő feltevését. Két, egymással összefüggő kérdést próbálunk megválaszolni. Először is, mi a racionalitás? A racionális cselekvő feltevéséről bármely beszélgetésnek azzal kell indulnia, hogy megértjük, az államoknak miért kell racionálisan gondolkodniuk és cselekedniük, valamint az ellenkezőjét: mit jelent számukra nem-racionálisan gondolkodni és cselekedni. Szigorú meghatározás nélkül lehetetlenség egy olyan alapvonal meghúzása, mely alkalmazható arra, hogy megkülönböztessük a racionális és nem-racionális gondolatot és cselekedetet. Másodszor, valóban racionális cselekvők az államok? Azaz a tapasztalat azt mutatja-e, hogy rutinszerűen racionálisak, vagy rutinszerűen nem-racionálisak?

A racionalitás a világ értelmezéséről szól, azzal a szándékkal, hogy céljaink követése során elnavigálhassunk abban.[5] A külpolitika birodalmában ez azt jelenti, hogy egyéni és államszintű dimenziója is létezik. A racionális döntéshozók elmélet által vezéreltek – hiteles elméleteket használnak mind az aktuális helyzet megértésére, mind a céljaik eléréséhez legmegfelelőbb politika kiválasztására. Egy állam akkor racionális, ha a kulcsfontosságú döntéshozóinak nézetei tanácskozó eljárás során kerülnek összesítésre, és ha a végső politika hiteles elméleten alapul. Ezzel ellentétben egy állam akkor nem-racionális, ha stratégiáját nem alapozza hiteles elméletre, nem alkalmaz tanácskozást a véglegesítésre, vagy egyiket sem teszi. A történelmi események alapos áttekintése megmutatja, hogy ezen kritériumok tükrében vizsgálva az államok többnyire racionálisak a külpolitikájukban.

Állításaink szöges ellentétben állnak a nemzetközi kapcsolatok racionalitásáról elérhető szakirodalommal.[6] A vitát domináló két perspektívában – észszerű döntés és politikai pszichológia – meglepően kevés beszélgetés folyik arról, hogy az egyének hogyan értelmezik a világot, pedig e lépés a racionalitás nélkülözhetetlen alkotóeleme. Az észszerű döntés hagyományával foglalkozó tudósok, akiktől azt várnánk, hogy hosszasan tárgyalják ezt, egyszerűen nem veszik figyelembe, hogy a politikacsinálók hogyan alkalmazzák ítélőképességüket a világ működésének megfejtésére. A politikai pszichológusok nagyrészt szintén csöndben vannak, amikor arról van szó, hogy a politikacsinálók hogyan értelmezik a körülöttük lévő világot.

Mind az észszerű döntés elméleti szakemberei, mind a politikai pszichológusok inkább a szűkebb problémakörre összpontosítanak, arra, hogy az egyének hogyan választanak az alternatív politikai opciók közül. Az észszerű döntéssel foglalkozók azt állítják, hogy a racionális egyének úgy cselekednek, „mint ha” az elvárt hasznosság maximalizálása lenne a céljuk. Ez a megközelítés nem foglalkozik azzal, az egyének valójában hogyan gondolkodnak döntéseikről. Mindeközben a politikai pszichológusok azt vizsgálják, hogy az egyén hogyan hozza meg döntéseit, ezáltal rálátásuk nyílik arra, milyen is a racionális döntés. Az ő értelmezésük azonban eltér a miénktől: míg mi a hiteles elméletek alkalmazására fektetjük a hangsúlyt, addig ők úgy tartják, a racionális egyének az elvárt hasznosság maximalizálásának formuláját alkalmazzák döntéseik meghozatalakor.

Az észszerű döntés elméleti szakembereinek és a politikai pszichológusoknak is jóval kevesebb a mondanivalójuk az államszintű racionalitásról, mint az egyéni szintűről. Miközben elismerik, hogy a külpolitika gyakorlásának folyamata kollektív feladat, szinte semmit nem nyilatkoznak arról, hogy a különböző döntéshozók nézetei miként kerülnek összesítésre egyfajta racionális, vagy nem-racionális stratégiává.

Az empirikus kérdést illetően, miszerint az államok racionális cselekvők-e, mind az észszerű döntés elméleti szakemberei, mind a politikai pszichológusok vitatják állításunkat, amely szerint a racionalitás mindennapos gyakorlat. Az egyértelműség kedvéért: az észszerű döntést kutató elméleti szakemberek egy része nem is foglalkozik a kérdéssel. Azok, akik állást foglalnak a témát illetően, úgy vélik, az államok sokszor nem észszerűek. A politikai pszichológusok is azon az állásponton vannak, hogy a nemzetközi politikában a nem-racionalitás az elterjedtebb.

Mindezzel azt kívánjuk kifejezni, hogy véleményünkkel radikálisan avatkozunk bele a vitába. Egyrészt a nemzetközi politika racionalitásának egy érdemi definíciójával szolgálunk, melyben az eddig nem létezett. Továbbá, ahelyett, hogy csak kijelentenénk, hogy az államok rutinszerűen racionálisak, mi bizonyítékot szolgáltatunk arra.

Stratégiai racionalitás és bizonytalanság

Mielőtt definiálnánk a „racionalitást” a nemzetközi politikában, fontos körvonalaznunk a releváns cselekvők és azok működési környezetének néhány kulcsjellemzőjét. Fontos különbség van a politikacsinálók és az államok között. Ennek okán nélkülözhetetlen átgondolni, mit jelent az egyénnek racionálisan gondolkozni és cselekedni, és mit jelent ugyanez a kollektív cselekvők számára. A racionalitás elbírálása továbbá egyaránt szükséges a politikacsinálók és az államok saját maguk számára kitűzött céljai, valamint az azok megvalósításához megválasztott stratégiáik esetében. Különbség van az általunk „stratégiai racionalitásnak”, illetve „célracionalitásnak” nevezett racionalitások között, habár a nemzetközi kapcsolatokkal foglalkozó szakirodalomban a racionalitásról folyó vita szinte kizárólag arról szól, hogy egy állam stratégiája racionális-e, és vajmi kevés figyelmet szentel az annak céljait jellemző racionalitásnak.

A világot, amelyben az államok működnek, mindenekelőtt a bizonytalanság jellemzi. Másképp fogalmazva, a nemzetközi politika információhiánytól szenvedő tevékenység; a politikacsinálók számára a döntéshozatalhoz szükséges információ hiányos, amely pedig rendelkezésre áll ugyan, az nem megbízható. A politikacsinálóknak a saját államukkal és más – baráti vagy ellenséges – államokkal, illetve az államuk egyéb államokkal történő interakcióival kapcsolatos információhiánnyal is szembe kell nézniük. Ezek a jelenleg makacs problémák még inkább aggasztóak, amikor a jövőt kívánjuk megjósolni.

Egyéni racionalitás

Az egyén szintjén a racionalitás mentális folyamat. Ennélfogva amikor az egyénekről kijelentjük, hogy racionálisak, avagy nem-racionálisak, tulajdonképpen a gondolkodásuk karakteréről teszünk kijelentést. Először is, hogyan érzékelik a világot, és másodszor, hogyan hoznak döntést az őket érintő problémákról?[7]

A racionális egyének olyan gondolatmenetet alkalmaznak, amely megfelelő a világ értelmezésére, amelyben léteznek. Ítélőképességükkel meg tudják válaszolni az ilyen és ehhez hasonló kérdéseket, mint például: Milyen célokat kellene kitűzni és miért? Melyek a világuk formálásának legfontosabb tényezői? Melyek ezen különféle tényezők okai és okozatai? Miért azok az okok és okozatok, amelyek? Mik az okai és okozatai bizonyos cselekvéseknek? Mi magyarázza, hogy azok az okok éppen azokat az okozatokat eredményezik? Más szavakkal, a világ értelmezése – amely a racionalitás lényege – magában foglalja a magyarázatát annak, hogyan működik a világ és miért úgy működik. E feladat ellátásakor a racionális politikacsinálók tudatában vannak annak, hogy a nemzetközi politika olyan társas világ, amely információhiányos, ennélfogva bizonytalan.

Amikor racionális egyének arról hoznak döntést, hogy hogyan kezeljenek egy adott problémát, azt a stratégiát választják, amelyről úgy gondolják, a legalkalmasabb arra, hogy céljaikat elérjék, miközben számításba veszik, hogy egy bizonytalan világban működnek. A racionális döntéshozatalnak létezik egy fontos információs dimenziója is. Miközben meghozzák döntésüket, a racionális egyének alaposan megvizsgálják a felmerült helyzetet, amely folyamat az elérhető bizonyítékok összegyűjtését és elemzését foglalja magába. Továbbá, amikor meghozták a döntést, nyitottak arra, hogy nézeteiket megváltoztassák, amennyiben új információ válik elérhetővé.

Kollektív racionalitás

Kollektív szinten a racionalitás arról szól, hogy a döntéshozók, akik a külpolitikát alakítják, hogyan dolgoznak együtt és határoznak meg célokat, valamint stratégiákat azok elérésére. Az egyéneknek ezen csoportja az, inkább, mint maga az állam, amely a politikát megalkotja. Egy állam racionalitása tehát attól függ, hogyan összesítik a kulcsfontosságú szereplői a nézeteiket.

A racionális összesítési folyamatnak két kulcsfontosságú tényezője van. Az első az a mechanizmus, amely lehetővé teszi ez elérhető lehetőségek szisztematikus átgondolását. A gyakorlatban ez azt jelenti, hogy a politikacsinálók csoportjának tagjai felsorakoztatják az általuk megfelelőnek tartott lehetőségeket – amelyek abból erednek, ahogyan ők értelmezik a világot –, és minden egyes lehetőséget megtárgyalnak, csakúgy, mint minden egyes politikacsináló véleményét azokról. Ez a fajta módszeres vizsgálat elengedhetetlen, hogyha az összesítési folyamat racionális, mert a bizonytalan világban, amelyben az államok működnek, gyakran nem egyértelmű, hogy mi kellene, hogy a céljuk legyen, vagy hogyan tudnak a legjobban eljutni ahhoz. A második tényező az elérhető opciók közüli kiválasztás folyamata. Végső soron csakis egy döntésben végződő összesítési eljárás lehet racionális; az, amelyik nem képes döntést eredményezni, nem-racionális.

Helyénvaló még valamit hozzátenni a racionális cselekvő koncepciójáról. Azt gondolhatnánk, hogy az előbbi, a végső politikát eredményező egyéni és kollektív folyamatokat taglaló gondolatmenet azt jelenti, hogy kevés a mondanivalónk a racionális cselekvő feltevéséről, amely látszólag a cselekvésről szól. Mivel a végső politika és a cselekvés analitikailag két külön fogalom, úgy tűnhet, az elsőre összpontosítunk és a másodikat elhanyagoljuk. Ám ez nem így van. Habár a végső politika és a cselekvés analitikailag eltérő fogalmak, kibogozhatatlanul összefonódnak. Egyszerűen szólva az államok végső politikájuk alapján cselekednek. Amennyire a politikacsinálási folyamataik racionálisak, annyira racionálisak a cselekvéseik is. Röviden megfogalmazva, elemzésünk teljességgel a racionális cselekvő feltevéséről szól.

Összefoglalásképp, a nemzetközi politikában értelmezett racionalitás pontos meghatározása egyértelműen szükséges. Egyéni, csakúgy mint államszinten olyan eljárást kell leírnia, amely egy bizonytalan világban alkalmazható és lehetővé teszi a cselekvők számára a helyzetük értelmezését és probléma felmerülése esetén döntések hozatalát.

Jegyzetek

Előszó

[1] UK’s Johnson Says Russia’s Putin May Be ‘Irrational’ on Ukraine. Reuters, 2022. február 20.; Romney, Mitt 2022: We Must Prepare for Putin’s Worst Weapons. New York Times, 2022. május 21.

[2] A „nem-racionális/nem-racionalitás” kifejezést használjuk az „irracionális/irracionalitás” helyett a nem racionális cselekvők jelölésére. Ennek oka az, hogy az „irracionális” szót gyakran használják valakinek a kritizálására – sőt, becsmérlésére –, mi azonban csak azt szeretnénk felmérni, hogy a vezetők és az államok megfelelnek-e a racionalitás kritériumainak. Nem szándékunk, hogy kritizáljuk vagy dicsérjük döntéseik minőségét.

[3] Khrushcheva, Nina L. 2022: Putin Joins a Long Line of Irrational Tyrants. Globe and Mail, 2022. február 26.; Levin, Bess 2022: An ‘Increasingly Frustrated’ Putin, a Madman with Nuclear Weapons, Is Lashing Out at His Inner Circle. Vanity Fair, 2022. március 1.; Brenton, Tony 2022: This Isn’t the Vladimir Putin That I Once Knew. Telegraph, 2022. március 1.

[4] Liptak, Kevin 2022: Biden Says Putin ‘Totally Miscalculated’ by Invading Ukraine but Is a ‘Rational Actor’. CNN, 2022. október 11.

[5] H. R. McMaster on ‘Face the Nation’. CBS News, 2022. február 7.

[6] Idézi Vladimir Putin’s Televised Address on Ukraine. Bloomberg News, 2022. február 24.

[7] Mardini, Ramzy 2022: Course Correcting toward Diplomacy in the Ukraine Crisis. National Interest, 2022. augusztus 12.

[8] Ignatius, David 2022: Putin’s Impending ‘March of Folly’ in Ukraine. Washington Post, 2022. február 13.

[9] Risen, James – Klippenstein, Ken 2022: The CIA Thought Putin Would Quickly Conquer Ukraine. Why Did They Get It So Wrong? Intercept, 2022. október 5.

[10] Idézi Warner. Reading Putin: Unbalanced or Cagily Preying on West’s Fears? Independent, 2022. március 1.; McFaul, Michael 2022: Putin Is Menacing the World. Here’s How Biden Should Respond to His Nuclear Threats. Washington Post, 2022. március 3.

[11] Burns, William J. 2019: The Back Channel: A Memoir of American Diplomacy and the Case for Its Renewal. New York, Random House, 233.; Szergej Lavrov külügyminiszter interjúja a BBC televíziócsatornán, Szentpétervár, az Orosz Federáció Külügyminisztériuma, 2022. június 16.

1. fejezet: A racionális cselekvő feltevése

[1] Lásd például MacAskill, Ewen 2003: Irrational, Illogical, Unpredictable – 24 Years On, the World Awaits Saddam’s Next Move. Guardian, 2003. március 18.; Davis Hanson, Victor 2006: The Not-So-Mad Mind of Mahmoud Ahmadinejad. Chicago Tribune, 2006. január 20.; Gunson, Phil 2001: Is Hugo Chavez Insane? Newsweek, 2001. november 11.; Kelland, Kate 2011: No Method in Deciphering Gaddafi’s Mind. Reuters, 2011. március 3.; Bowden, Mark 2015: Understanding Kim Jong Un, the World’s Most Enigmatic and Unpredictable Dictator. Vanity Fair, 2015. február 12.

[2] Hafner-Burton, Emilie M. – Haggard, Stephen – Lake, David A. – Victor, David G. 2017: The Behavioral Revolution and International Relations. International Organization, 71, no. S1 (2017), 2.

[3] Erről a kérdésről lásd Abulof, Uriel 2015: The Malpractice of ‘Rationality’ in International Relations. Rationality and Society 27, no. 3, 359.; Narizny, Kevin 2017: On Systemic Paradigms and Domestic Politics: A Critique of the Newest Realism. International Security, 42, no. 2, 160–161; Wendt, Alexander 1992: Anarchy Is What States Make of It: The Social Construction of Power Politics. International Organization, 45, no. 2, 391–395. Azzal az állítással kapcsolatban, hogy a racionalitás feltételezése központi szerepet játszik mind a liberális, mind a realista megközelítésben, lásd Keohane, Robert O. – Nye, Jr., Joseph S. 1987: Power and Interdependence Revisited. International Organization, 41, no. 4, 728. Azzal az állítással kapcsolatban, miszerint ez a liberális megközelítések központi eleme, lásd Moravcsik, Andrew 1997: Taking Preferences Seriously: A Liberal Theory of International Politics. International Organization, 51, no. 4, 516–521. És azzal az állítással kapcsolatban pedig, hogy ez a realista megközelítések középpontjában áll, lásd Keohane, Robert O. 1986: Theory of World Politics: Structural Realism and Beyond. In Keohane, Robert O. (szerk.) Neorealism and Its Critics. New York, Columbia University Press, 164–165.; Legro, Jeffrey W. – Moravcsik, Andrew 1999: Is Anybody Still a Realist? International Security, 24, no. 2, 6., 12.; Schmidt, Brian C. – Wight, Colin (é. n.): Rationalism and the ‘Rational Actor Assumption’ in Realist International Relations Theory. Journal of International Political Theory (megjelenés előtt álló).

[4] Arról a nézetről, hogy nem lehet feladni vagy megváltoztatni egy kutatási program alapvető feltételezéseit anélkül, hogy magát a programot is feladnánk, lásd Lakatos, Imre 1978: The Methodology of Scientific Research Programmes: Philosophical Papers. In Worrall, John – Currie, Gregory 1978: The Methodology of Scientific Research Programmes: Philosophical Papers. New York, Cambridge University Press, 1,1–101.

[5] Hasonló fogalommeghatározásért lásd Pinker, Steven 2021: Rationality: What It Is, Why It Seems Scarce, Why It Matters. New York, Viking, 36–37. Egész pontosan Pinker ezt írja: „A definíció, amely többé-kevésbé hű a szó használatához, a következő: »a tudás felhasználásának képessége a célok eléréséhez«.”

[6] A racionális választás és a politikai pszichológia vállalkozásait ismertető legújabb munkákról lásd Kydd, Andrew H. 2015: International Relations Theory: The Game-Theoretic Approach. New York, Cambridge University Press.; Mintz, Alex – Valentino, Nicholas A. Valentino – Wayne, Carly 2022: Beyond Rationality: Behavioral Political Science in the 21st Century. New York, Cambridge University Press.

[7] Amint az bizonyára nyilvánvaló, mi a nemzetközi kapcsolatok elméletének tudományos realista szemléletét képviseljük. Számunkra az elméletek olyan kijelentéseket foglalnak magukban, amelyek azt tükrözik, hogyan működik a világ valójában. Ebből következik, hogy az elméletek alapjául szolgáló feltételezéseknek pontosan tükrözniük kell a nemzetközi politika bizonyos aspektusait, és bizonyítani lehet, hogy azok helyesek vagy helytelenek. Ezek a feltételezések nem pusztán hasznos elképzelések, amelyek segítenek érdekes elméleteket létrehozni, ahogyan azt az instrumentalisták állítják. A jelen esetben ez azt jelenti, hogy a racionalitás józan definíciójának tükröznie kell azt, hogy a racionális vezetők ténylegesen hogyan gondolkodnak. A tudományos realizmus és az instrumentalizmus közötti különbségről lásd MacDonald, Paul K. 2003: Useful Fiction or Miracle Maker: The Competing Epistemo-logical Foundations of Rational Choice Theory. American Political Science Review, 97, no. 4, 551–565.; Mearsheimer, John J. – Walt, Stephen M. 2013: Leaving Theory Behind: Why Simplistic Hypothesis Testing Is Bad for International Relations. European Journal of International Relations, 19, no. 3, 432–434.; és a tudományos realizmussal kapcsolatban lásd Chakravartty, Anjan 2017: Scientific Realism. In Zalta, Edward N. (szerk.) 2017: The Stanford Encyclopedia of Philosophy (2017. nyári kiadás); https://plato.stanford.edu/archives/sum2017/entries/scientific-realism/.