MODERN MAGYAR TÖRTÉNELEM

Sorozatszerkesztő:
Ablonczy Balázs és Müller Rolf

© GREXA IZABELLA, 2025

© JAFFA KIADÓ, 2025

Minden jog fenntartva!

KÉSZÜLT AZ MTA-BTK LENDÜLET MUNKAFORMÁK KUTATÓCSOPORT KUTATÁSÁNAK KERETÉBEN.

BORÍTÓTERV: TILLAI TAMÁS

BORÍTÓFOTÓ: FORTEPAN / SÜTŐ ANDRÁS ÖRÖKÖSEI

FELELŐS SZERKESZTŐ: HESSKY ESZTER

FELELŐS KIADÓ: RADOS RICHÁRD

JAFFA KIADÓ • WWW.JAFFA.HU

ISBN 978-963-687-250-2

ISSN 2559-9666

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Az élet nem az, amit az ember átélt, hanem az,
amire visszaemlékezik, és ahogy visszaemlékezik rá,
miközben el akarja mesélni.

(Gabriel García Márquez)

Tartalom

Előszó

Bevezető gondolatok

Király Erzsébet származása

A fővárosi gyermekmenhelytől a hajdúsági nevelőszülői telepig

A gyermek- és leánynevelő otthonok világa

Vidéki kislány Csillaghegyen

Nő a nagyvárosi térben

A gépsortól a kocsmapultig

Házasságok, válások és szerelmi viszonyok

Ecseri albérletből pesti lakásba

Epilógus, azaz a rendszerváltás után

Köszönetnyilvánítás

Bibliográfia

Előszó

Könyvem főszereplője, Király Erzsébet már a rendszerváltást követően, 1998 egyik novemberi éjszakáján, egy szomorúbb pillanatában életét a címül választott frappáns, tömör idézettel jellemezte: „Csupa paradicsom az élet, csak ehetetlen.” Nem ez volt az egyetlen alkalom, amikor meglehetősen fanyar mondattal summázta az életét, pillanatnyi helyzetét és kilátásait. A rendszerváltást követő időszakban, az 1990-es években előszeretettel fabrikált olyan „életigazságokat”, mint: „Mindenesetre az élettől citromot kapok, melyből megpróbálok limonádét csinálni”, vagy a későbbiekben az előző idézetre rímelve: „A citromból már alig lehet limonádé”, vagy „Úgy érzem magam mint egy túlöntözött cserép virág, mely a sok víztől rohadni kezd.” Király Erzsébet személyes dokumentumait átolvasva a paradicsomos idézet fogott meg leginkább, mert érzékelésem szerint általánosságban jellemzi az élettörténetét. Ugyanis úgy tűnhet, hogy az államszocializmus hétköznapi szereplőjeként a munkavállalásban, a párválasztásban és a munka utáni időtöltésben, tehát a szórakozásban látszólag nagy mozgástérrel és választási lehetőséggel bírt. De vajon ez tényleges döntési lehetőséget, társadalmi mobilitást jelentett, vagy kényszerhelyzetek, taktikázások, túlélési próbálkozások, alkalmazkodó viselkedések sokaságát és sorozatát?

E könyvben az olvasó egy hétköznapi szereplő sorsát követheti nyomon az 1940-es évektől az 1990-es évekig, amely tele volt túlélési küzdelmekkel, kudarcokkal, bukásokkal és apró sikerekkel. Király Erzsébet élettörténetén keresztül mintegy békaperspektívából láthatunk bele az Európa e térfelén különösen viszontagságos és hosszú 20. századi társadalomtörténet mély és sokszor láthatatlan bugyraiba. A sajátos, mondhatni unikális élettapasztalat magába sűríti a század magyarországi politikai, gazdasági és társadalmi folyamatait az elhagyott, árván maradt gyerekekről történő intézményes gondoskodástól a munka világáig: az 1960-as évek tipikus női munkahelyétől, a textilipari gyártól az 1970-es évektől egyre több nőt foglalkoztató, több szempontból a második szektorhoz hasonló vendéglátóiparig; a házasságtól a válásig és aztán a különböző szexuális kapcsolatokig és a korszak második felében egyre nagyobb méreteket öltő társadalmi anomáliákig: az alkoholfogyasztási problémáktól az öngyilkosságig. Az élettörténet felvázolása mellett különös hangsúlyt kap a könyvben az egyének életkereteit meghatározó intézményrendszerek, szabályzatok, és az ezek hátterében meghúzódó ideológiák és korabeli diskurzusok bemutatása, amelyek megteremtik egy hétköznapi ember élettörténetének összetett és sokrétű társadalomtörténeti kontextusát.

Bevezető gondolatok

A hétköznapok történetének vizsgálódási középpontjában azok a történelmi szereplők állnak, akiket gyakran hétköznapi, közönséges, esetleg kisembernek címkézünk. Elemezzük a hétköznapi emberek napi rutinjait, a munkájukat és a munkán kívüli világukat, így lakhatási körülményeiket, öltözködésüket, étkezési szokásaikat, nélkülözéseiket, indulataikat, érzelmeiket, identitásukat, de perlekedéseiket és kooperációikat, félelmeiket és reményeiket is. A 20. század utolsó harmadában a hétköznapi emberek és a hétköznapi gyakorlatok a társadalomtörténet, a kultúrtörténet, a mikrotörténet, a történeti antropológia, az Alltagsgeschichte vizsgálódási pontjaivá váltak. A maguk hétköznapiságában rendkívüli történeti esetek a legkülönbözőbb századokból és földrajzi helyeken tűntek fel, úgymint Menocchio, a friuli molnár{1}, Martin Guerre, a délnyugat-franciaországi paraszt{2}, Ralph Josselin, az essexi vikárius{3} és Johannes Hooss, észak-hesseni parasztember.{4} Szerencsére nőket is tudunk említeni a sorban: Glikl bas Judah Leibe, hamburgi és metzi zsidó kereskedőnő, Marie Guyart, az első észak-amerikai, a fiatal lányok tanítását, művelését célul kitűző orsolyita iskola alapítója, Maria Sibilla Meriane, protestáns művész és rovartudós,{5} vagy Sujaria, egy indiai származású, a karibi térség cukorültetvényein robotoló szerződéses bérmunkásnő.{6} Tehát a hétköznapi emberek a történelemben hangot kaptak, és ezzel együtt az egyéni mozgástér vizsgálásával az is nyilvánvalóvá vált, hogy többek ők, mint csupán a történelmi eseményeket elszenvedő marionettbábok.{7}

E könyv az 1942-ben született állami gondozott, fizikai munkát végző nő, Király Erzsébet életének komponenseire, társadalmi kötelékeinek töredékeire és életközegének tereire fókuszál. A főszereplő mikrovilága kapcsán egyrészt az foglalkoztatott, hogy az államszocializmus társadalmáról szóló történelmi narratívába hogyan helyezhető el ez a sajátos női élettörténet; másrészt egy női fizikai munkás mozgalmas és társadalmilag perifériális helyzetét bemutató élettörténete mit mesélhet el az egyén és a diktatúra viszonyáról. Egyáltalán, a nők és az államszocializmus viszonya hogyan ragadható meg? Az egyén „szabad” választásai, döntései, taktikázásai fontos tényezők az életút alakulása szempontjából, ugyanakkor maga a politikai, társadalmi, gazdasági és szociális intézményrendszer szabja meg annak kereteit, és teremti meg a személyes boldogulás feltételeit. Ez azért is lényeges kérdés, mert 1945-ben a nők helyzetét alapvetően meghatározó intézményi keretek és (elvi) lehetőségek az előző korszakhoz képest jelentősen megváltoztak.

Főszereplőm élete, társadalmi közege közel másfél évtizede kisebb-nagyobb megszakításokkal, de folyamatosan foglalkoztatott, ami a tudományos kíváncsiságon túl azzal is magyarázható, hogy hosszú éveken keresztül az általa 1990 és 2009 között lakott lakásban éltem, így önkéntelenül is többször felsejlett fényképekről ismert alakja. E könyv története 2009 őszén-telén kezdődött, ugyanis ekkor kezdtem átnézni a néhány hónappal korábban vásárolt VII. kerületi lakás elhunyt, korábbi lakójának tárgyi hagyatékát, amely ott maradt. Király Erzsébet állami gondozott gyerekként nőtt fel, vér szerinti családtagjait ugyan ismerte, de nemigen tartott velük kapcsolatot, férje és gyerekei pedig nem voltak, és esetleges örökösei a lakásban található „limlomokra” nem tartottak igényt, sőt az adásvételi szerződés aláírása után felajánlották a lakás ingóságait is. Így történt, hogy néhány apróbb bútor, pár könyv, és ezekkel együtt a személyes dokumentumai is a lakásban maradtak. Meg kell jegyeznem, hogy ez a mozzanat nagyrészt apukámnak köszönhető, aki a szűkös 1940-es évek második felének szülöttekként világéletében ódzkodott a tárgyak, dokumentumok, minden hasznosnak vélt „kacat” kidobásától. Akkor azonban még ő maga sem volt annak tudatában, hogy milyen egyedülálló forrás megőrzésében volt döntő szerepe. Ezáltal egy teljesen ismeretlen személy, Király Erzsébet élettöredékeinek, tárgyi hagyatékának és elsősorban privát dokumentumainak megöröklése nagyrészt a véletlenek szerencsés összjátékának köszönhető.

A megmaradt dokumentumokat csupán a lakás felújítását követően kezdtem akkurátusan átnézni, és akkor döbbentem rá arra, milyen unikális iratok kerültek a tulajdonomba. Amikor először a kezembe vettem a Király Erzsébet életírását tartalmazó nagy alakú, négyzetrácsos füzetet, az alábbi sorokat tartalmazó oldalon nyitottam ki véletlenszerűen: „[…] többen megszólítottak, hogy jé itt van […] uraság lánya, még be is invitált egy asszony, hogy meséljen Apámról. Végül kiderült Apámék többen voltak testvérek és birtokosok voltak az egész Gyál nekik dolgozott, de az Apám katolikus pap is volt, és én annak vagyok a lánya. 1947-ben elvették a birtokot és mentek ki merre látott Amerikába.”{8} E néhány sor feltételezhetően mindenkiből mohó kíváncsiságot váltana ki: vajon milyen emberi sors kerekedhet ki ebből? Az élettörténet, amely jó stílusa, olvasmányossága és „kalandossága” miatt egyből magával ragadja az olvasót, bővelkedik Hamupipőke-mesére jellemző motívumokban: árvaság, kiszolgáltatottság, mostoha körülmények, ha nem is mostohaanya, de gyermekotthoni gondozok, több ízben elítélő társadalmi közeg. Ugyanakkor rögtön az is felmerülhet bennünk – tegyük hozzá: jogosan –, hogy egyáltalán tekinthetünk-e úgy az írásra, mint egy egykor élt ember életének valóságára, vagy csupán fikcióval állunk szemben? A felmerült kételyt erősítheti az, hogy a korszak fizikai dolgozói, munkásai nemigen írtak naplókat, visszaemlékezéseket, és levelezésük – ha rendelkeztek is ilyennel – megőrzése sem tekinthető szokásos rutinnak. Ugyanakkor a különböző típusú személyes dokumentumok – visszaemlékezés, naplórészek, levelezés, fényképek – megléte Király Erzsébet élettörténetét kölcsönösen hitelesítik, legitimálják, és a fikciós jelleget tompítják. Az önéletrajzok neves ismerője, Philippe Lejeune meghatározása szerint az önéletrajz „visszatekintő prózai elbeszélés, melyet valódi személy ad saját életéről, a hangsúlyt pedig magánéletére, különösképp személyiségének történetére helyezi.”{9} Értelmezése szerint az önéletrajz műfaji kritériumához szükséges a szerző, elbeszélő és a szereplő egyezése. Marlene Kadar 1992-ben kiadott Essays on Life Writing című munkájában fikció tekintetében megengedőbb, és az életírást olyan műfajnak tekinti, amelyben a mesélő saját megéléstörténetének tapasztalatából merít „akár fikcionális, akár nem fikcionális a mű, bár általában inkább az utóbbira fókuszálunk, mivel az számunkra élethűbbnek tűnik.”{10} A személyes dokumentumok jelentős hazai kutatója, Kunt Gergely történész is úgy véli, hogy a fikciós attitűd hozzátartozik a visszaemlékezés műfajához. Összességében tehát megkérdőjelezhetetlen a fikciós jelleg, amennyiben ez alatt a személyes történetek (re)konstruálását{11} értjük: ugyanis az egyén saját optikáján keresztül bizonyos életeseményeket, közéleti történéseket elmond, másokat tudatosan vagy ösztönösen elhallgat, esetleg lényegtelennek tartja elmesélni. A rövid vagy hosszú távú visszapillantó tekintetű mesélő saját érzékelése és szempontjai szerint szelektál, amit aztán rögzít saját maga vagy az utókor számára, hiszen a múlt minden egyes mozzanata „teljes egészében” sem a köziratokban, sem a szubjektív iratokban nem lelhető fel. Az elbeszélő – többnyire – „igaz” élettörténetének elmondására törekszik, és ezt a szerzők több esetben meg is fogalmazzák az írás során.

Így kezdetben a szöveg egyedisége és sajátossága miatt annak kiadása és a Király Erzsébet életvilága iránti kíváncsiság motivált, konkrétan az, hogy egy ilyen hétköznapi figuráról és társadalmi közegéről milyen levéltári források maradtak fenn – ha egyáltalán vannak ilyenek. 2015-ben Gyáni Gábornak köszönhetően sikerült kiadót találni és megjelentetni Király Erzsébet visszaemlékezését és naplótöredékeit, fényképeinek egy részével illusztrálva. Hétköznapi szereplőről lévén szó a levéltári források tekintetében sem panaszkodhattam, hiszen a fellelt bírósági mutatókönyvi bejegyzések, peres eljárások, fegyelmi ügyek és káderanyagok hozzásegítettek ahhoz, hogy a társadalmi mikroközeget egy másik perspektívából, jobban megismerjem és felvázoljam. Mindennek ellenére Király Erzsébet életének és társas közegének társadalomtörténeti keretben való elmesélése jóval nehezebbnek bizonyult, mint kezdetben képzeltem. Az azonban világossá vált, hogy Erzsébet visszaemlékezése és egyéb személyes dokumentumai ideális társadalomtörténeti forrást jelentenek az állami intézményhálózat által megszabott keretek és az egyén választási lehetőségei és sajátos szocializációja következtében kialakult reakciói vizsgálatához. Ugyanakkor szükséges hangsúlyozni, hogy egy kivételes, pontosabban Carlo Ginzburg által alkalmazott fogalommal leírható „határesettel” álluk szemben, ami nem csupán a főszereplő periférikus és marginális helyzetének köszönhető, hanem sokkal inkább annak, hogy állami gondozottként szülők, testvérek, családtagok, hosszabb házassági kötelékek és gyerekek híján a köznapi hatalom intézményrendszereinek szövete jobban láthatóvá válik az élettörténetben, továbbá annak, hogy Király Erzsébet életét nem a családhoz és elsősorban az otthon teréhez kapcsolódó életesemények – házasság, születés, gyereknevelés, ünnepek – határozták meg, ahogy ezt női élettörténetek esetében megszoktuk, hanem nagyrészt a külső körülmények. Ezáltal a rendszer dinamikái és anomáliái is láthatóbbá válnak.

Egy szovjet típusú diktatúra esetében joggal feltételezhetjük, hogy állampolgárainak nemigen volt választási és döntési lehetőségük – de valóban így volt ez? Ki tudtak-e lépni az egyének az elvárt szerepekből, és képesek voltak-e másképpen, nem megszokott módon formálni életüket, hétköznapjaikat? Az egyik legismertebb mikrotörténeti és történeti antropológiai módszerekkel dolgozó, nemrégiben elhunyt Natalie Zemon Davis a kora újkori Franciaország társadalmát elemző könyvében e hétköznapi cselekvőket olyan aktoroknak tekinti, akik „igénybe veszik a rendelkezésükre álló fizikai, szociális és kulturális eszközöket a fennmaradás érdekében, és annak kedvéért, hogy sikeresen bánjanak a dolgokkal, adott esetben pedig megváltoztassák őket.”{12} A hétköznapi cselekvők mint egyéni aktorok kérdéskörét és vizsgálatát a modern totalitárius berendezkedésű politikai hatalmak és társadalmak kapcsán – anélkül, hogy ennek kizárólagos prioritást vindikálnánk – talán még hangsúlyosabb elementáris problémakörnek tekinthetjük e közösségek működése, fennmaradása és mechanizmusainak megértése szempontjából. A Szovjetuniót modern jóléti államok egy sajátos változataként értelmező Stephen Kotkin azt hangsúlyozta, hogy a szovjet lakosoknak nem volt más választásuk, mint bekapcsolódni a sztálinizmus alatti mindennapi élet politikai, gazdasági és társadalmi struktúráiba, akár buzgón részt vettek benne, akár kijátszották, akár ellenálltak neki. Ugyanakkor az egyének identitása és viselkedésük formálása szempontjából döntő szerepe volt a makrohatalomnak azáltal, hogy új identitási módokat teremtett, még akkor is, ha sokan azzal szemben azonosították önmagukat.{13}

Az állami intézmények és az egyén, férfi és nő hierarchikus viszonya, a hétköznapi rutinok, banális dolgok keretezéséhez és értelmezéséhez a mikrotörténelem módszertana, és két nagy francia gondolkodó és társadalomtudós, Michel Foucault és Michel de Certeau fegyelmező társadalomról, illetve fegyelemellenességről szóló elmélete volt a segítségemre. Foucault modernista koncepciója szerint az állam céljává a 18. századtól a hasznos és engedelmes polgárok kinevelése vált, melynek három fő összetevője az engedelmesség, a törvények mindenekelőtti tisztelete, a legitimként megjelenő hatalom feltétel nélküli kiszolgálása – másképp fogalmazva az öntudat megtörése, szigorú felügyelete, a szabálytalan magatartási formák intézményes büntetése. Ezek terepei az oktatási intézmények, azaz elemi iskolák, gimnáziumok, kollégiumok; a fizetett munka terei, azaz a műhelyek, üzemek; valamint a kórházak és a katonaság.{14} Király Erzsébet életében többször és huzamosabban jelen voltak az egyén normalizálására és uniformizálására törekvő intézetek a gyermekotthonoktól a gyárakon keresztül a kórházak pszichiátriai osztályáig. Ezenfelül Foucault fegyelmező-felügyeleti társadalomelmélete a modern, diktatúrarendszerű társadalmak leírására különösen alkalmas azáltal, hogy ezekben a társadalmakban a makrohatalom a hétköznapi élet megannyi szegmensébe igyekezett behatolni, és az egyének viselkedési mintáit, nyelvhasználatát, identitását kisebb-nagyobb sikerrel átformálni. Egyébként a neves történész és filozófus többször készült Magyarországra, hogy a „gulyáskommunizmust” is tanulmányozza.{15}

Foucault fegyelmező társadalmának ellenpontozásaként Michel de Certeau fegyelemellenességről értekezik, és az átlagemberek, a társadalmi cselekvők, aktorok mozgásterére, hétköznapi cselekvéseire fókuszál. E szereplők taktikáit, praktikáit, kis cseleit vizsgálja. Értelmezése szerint a hétköznapi cselekvők ezeket a hatalmi tényezőket, kényszerítéseket hol kijátszva, hol sajátos módon értelmezve, alkalmazva és ezekből előnyt fabrikálva próbáltak túlélni vagy csak szimplán élni: „(…) éberen figyelve »röptében ragadja meg« a haszonszerzés lehetőségeit. Nem őrzi meg, amit megnyer. Folyton játékban kell lennie az eseményekkel, hogy »alkalmakká« alakítsa őket.”{16} Meg kell jegyezni, hogy Foucault hatalomfelfogásában kezdetben az individuum nemigen kapott helyet, azonban az 1970-es évektől hangsúlyozni kezdte az egyének cselekvési terét is.{17}

Király Erzsébet memoárja alapján az egyén és az állami intézetek viszonyrendszerének aspektusából jól kirajzolódik egy tendencia, mégpedig az, hogy az 1970-es évek elejéig az állam az intézményein – a gyermekotthonokon, a leányotthonokon, a nevelőintézeteken, és aztán a gyári munkahelyen – keresztül állandó és folyamatos normakontrollt gyakorolt főhősünk életére, azonban ezt követően a vendéglátós munkahellyel ez a fajta felügyelet megszűnt, vagy legalábbis jelentősen csökkent. Ugyanakkor ez az időszak erős társadalmi marginalizálódással és az azt kísérő jelenségekkel is együtt járt. Tehát a könyv egyik fókusza az, hogy Király Erzsébet személyes dokumentumai által megvizsgáljam azt, hogy az állami fegyelmezési-felügyeleti intézményrendszer milyen hatást gyakorolt az élete alakulására, a másik pedig, hogy azt megnézzem, az egyén milyen technikákat alkalmazott saját boldogulása érdekében. Ezalatt nem az egyén képességeinek és lehetőségeinek a maximális kiaknázását értem, hanem inkább egyfajta „túlélést”, a politikai, gazdasági és társadalmi körülményekhez való alkalmazkodást, praktikák alkalmazását – voltaképp egyfajta rezilienciát –, illetve a rezsim szociálpolitikája és annak apparátusa által felkínált érdekérvényesítő eszközök, módszerek egyéni alkalmazását. Másrészt hasonló folyamatnak lehetünk tanúi alanyunk női szerepfelfogásai és a férfiakkal való kapcsolatai vonatkozásában is. Ugyanis kezdetben főszereplőm hagyományosabb női szerepeket öltött magára, majd ezt társadalmilag egyre kevésbé elfogadott, bizonyos értelemben normaszegő sémák követték promiszkuitással, alkoholizmussal. Viszonyaiban döntően meghatározó volt az alá-fölérendeltség, lényegében a férfidominancia, amely férfiak által elkövetett fizikai erőszakban is megnyilvánult, ami akkoriban norma- és jogi szinten is sok esetben valamifajta szürkezónához tartozott. A nők számára az erőszakos férfiak talán még az úgynevezett szocialista rendszernél is nagyobb gondot jelentettek a privát szférától kezdve a félnyilvános és nyilvános terekig. A nők lényegében két szinten alkalmazkodtak vagy küzdöttek: egyfelől az aktuális, többnyire nyilvánosan erőszakos politikai rendszerrel, másfelől a férfiak által tradicionálisan fenntartott, így több esetben akár láthatatlannak tűnő, mégis tényleges erőszakra épülő és a nők testük feletti önrendelkezési jogát megkérdőjelező rendszerrel szemben. Másképpen fogalmazva: a nők, akik korábban törvényileg az apa, a férj, a család felügyelete alá voltak rendelve, onnan csak részben kikerülve, közvetlenül az állami felügyelet alatt – az állami munkahelyen, egyéb intézményekben – lényegében kettős alárendelt függelembe kerültek.

A nők korabeli helyzetét vizsgáló történészek alapvetően két tényezőre hívták fel a figyelmet: a reprodukciós és a fizetett munka ellátásának kötelességére. Malgorzata Fidelis lengyel származású amerikai történész e kettős teher fogalmát Lengyelország kapcsán nem csupán átvette, hanem azt vizsgálta, hogy a produktív és reproduktív munka kettős terhe hogyan segítette a nők alárendelt szerepének megőrzését, a nemi diszkrimináció intézményesítését,{18} ami a hétköznapokban alacsonyabb jövedelmet, rosszabb munkahelyi pozíciót, és ezzel összefüggésben gyengébb érdekérvényesítő lehetőséget jelentett. Ezt jól jelzi egy viszonylag triviális kérdés: a családi pótlék kifizetésének rendszere. Egy meglehetősen elégedetlen, munkaviszonyban álló nő emancipációs beszédmódot alkalmazva ingerült hangvételű panaszlevelet címzett a szakszervezethez 1973-ban: „Magam is több egyhelyben eltöltött idővel rendelkezem, mint a férjem, azaz 18 éve 1 helyen dolgozom. Hol van ebben a kérdésben is a női egyenjogúság. Mert a több munkához nagyon erősen megvan a jogom, mint a férjemnek (…). Férjem fizetésként adja le a családi pótlékot és fizetéséből kevesebbet, betudva a családi pótlékot. (…) Egyenjogúságunkhoz tartozónak kellene lennie. Sima kéréssel is átigazolható lehetne a nők részére a családi pótlék kifizetése a munkaviszonyban álló anya jogára is nem csak bírósági úton.”{19} Az akkor hatályban lévő rendelkezések alapján az egyedülálló szülők esetében azonos módon kellett elbírálni a családi pótlék odaítélését. Azonban ha a szülők együtt éltek, és a családi pótlékra jogosultság mindkét fél esetében fennállt, akkor az apa kapta a családi pótlékot. Amennyiben az apa ezt a családi juttatást nem rendeltetésszerűen használta fel, azt a tanács végrehajtó bizottságának szakigazgatási szerve által kiállított bizonyítvánnyal kellett igazolni, és kérni a folyósítás rendjének megváltoztatását. Lényegében az apa tradicionálisan felügyelő-kontrolláló szerepköre az állam ellátási rendszerén keresztül is biztosított volt, és ez csak kivételes esetben, bürokratikus procedúra nyomán szállhatott át az anyára. Ez a példa jól illusztrálja a hagyományos minták továbbélését, ugyanakkor egy elmozdulás is megfigyelhető a kivételes eljárás szabályozása által. Ez azt mutatja, hogy lényegében az állam legfőbb célja e szociális juttatás megfelelő, más szóval normalizált felhasználásának kikényszerítése volt.

Király Erzsébet származása

Király Erzsébet 1942. március 18-án, a Budapesttől 20 km-re lévő, akkor közigazgatásilag Alsónémedihez tartozó, annak külterületének számító Gyálligeten látta meg a napvilágot. Anyja Király Margit, 21 éves, foglalkozását tekintve házicseléd, hajadon nő volt.{20} A gyerek születésének bejelentése az illetékes hatóságnál a szülést követő második napon, 1942. március 20-án történt meg. A bejelentést Király Mária tette, aki az anya közeli hozzátartozója, a névazonosság miatt és a gyálligeti lakóhely alapján az anyja, esetleg a lánytestvére lehetett. A dokumentumban a névíró is fel van tüntetve, amiből arra következtethetünk, hogy a bejelentő, Király Mária írástudatlan volt.{21} Ebből a szempontból a kisebbséghez tartozott a községben, ugyanis ekkor a gyáli felnőtt lakosság nagyobb része, 65 százaléka tudott írni és olvasni.{22} Király Erzsébet visszaemlékezésében – rokonai elmondása alapján – röviden taglalta születése körülményeit; a helyszín közeli rokonai, nagyanyja, esetleg nagynénje háza lehetett: „Később Anyósommal elmentünk Gyálligetre a másik nagynénémhez, aki megmutatta a még meglévő heverő félét ahol Anyám engem megszült.”

A gyáli lakosság jelentős része a mezőgazdaságban dolgozott,{23} ez azonban megváltozott a két világháború közötti időszakban, ugyanis a Jálics- és a Károlyi-birtok egy részét – ahol a gyáliak többsége dolgozott – felparcellázták és eladták. Az 1920-as évektől mind a Jálics-birtokon lévő úgynevezett Gyálszőlőn, mind a Károlyi-birtokon kiparcellázott Gyálligeten a nem mezőgazdasági foglalkozásúak egyre nagyobb arányt képviseltek. A második világháború alatt már a felparcellázott nagybirtokok tulajdonosai voltak többségben a korábban betelepült cselédséggel szemben.{24} „Ön okos ha Budapest mellett olcsó telket kis részletre Gyálligeten vesz” – hirdette a kis egzisztenciájú embereknek gróf Károlyi László felparcellázott lakótelkeit egy korabeli plakát.{25} Jálics Kálmán hasonló stratégiát folytatott: „Szöllősgyáli házhelyeladás. – Szép fekvésű, egészséges házhelyek jutányos áron részletre, vasútállomással szemben” – olvasható a Pesti Hírlap apróhirdetései között.{26} A környéken az olcsó lakótelkek, részletfizetési lehetőségek következtében szegényebb családok is megtelepedtek. Ezek a családok néhány éven belül felépítették szerény házaikat: „Gyáli vályogból, majdnem homokból készültek. Sötétek és kicsi […] Némelyiknek kéménye sincsen, és a kályhacső úgy füstölög kifelé a vakolatlan szalmás falon” – emlékezett vissza egy kortárs e szerény hajlékokra.{27} Persze a szegényebb egzisztenciák mellett kisebb-nagyobb vállalkozók, módosabb polgárok, nyugdíjasok is letelepedtek. Az újonnan betelepültek családfőinek jelentős része a peremkerületek üzemeiben dolgozott, és naponta ingázott vonattal, jó idő esetén kerékpárral a munkahelye és a lakóhelye között. A lakosságszám növekedése következtében (1941-ben 3515 fő), a lakosság igényeit kiszolgáló kiskereskedők, kisiparosok – cukrász, hentes, asztalos, borbély – is megjelentek Gyálon.{28}

Király Erzsébet anyja egy szegény egzisztenciával rendelkező, feltehetőleg agrárfoglalkozású, az idő tájt gyálligeti lakóhellyel rendelkező nagycsaládból származhatott. Anyjának két lánytestvére és több fiútestvére lehetett, ahogy Király Erzsébet említést tett erre a visszaemlékezésben: „Kérdeztem a Nénémet, hogy ők 3-an vannak testvérek vagy vannak-e még valahol? A válasz az volt, hogy voltak Bátyáik is, de valahol a Don-kanyarban meghaltak.” A szülők Kiskunmajsáról vándorolhattak el, ugyanis Király Erzsébet anyja, Király Margit 1920. május 13-án Kiskunmajsán látta meg a napvilágot. A Kecskeméttől mintegy 50 kilométerre elhelyezkedő település akkor döntően falusias jellegű volt. A lakosok zöme egy szoba konyhás földes házakban lakott, és a népesség több mint fele külterületeken lévő tanyákon élt, többségük mezőgazdaságból. Igen magas volt azok száma – éves szolgák, napszámosok –, akik alkalmi munkából tartották el magukat és a családjukat. Ekkoriban a majsai népesség több mint 70 százaléka analfabéta volt. A 19. század utolsó harmadától a magas népszaporulat következtében – magas csecsemőhalandóság mellett – az amúgy is gyenge minőségű földek felaprózódtak, és a település nem tudta eltartani az ekkor már közel 10 000 főnyi lakosát. Így a községből és környékéről már ekkor elindult az elvándorlás, és egészen 1960-ig tartott.{29}

A rokonok és a gyáli szomszédok elmondása szerint a természetes apa az egyik helyi birtokos család férfitagja lehetett. Ez kevésbé valószerű (de teljesen nem kizárható), ugyanis az anya lakóhelye habár Gyálligeten volt, de bejelentett lakása Budán, a 11. kerületi, akkori Szent Imre herceg útja – ma Villányi út – 54. szám alatt{30}, amely munkáltatójának lakhelye lehetett. A háromemeletes, 17 lakásos épület az 1941-es év folyamán épült fel. A társasház többnyire egy- és kétszobás, illetve három darab háromszobás lakással rendelkezett.{31} Az ugyanebben az időben épült szomszédos ház tervrajzai alapján valószínűsíthetően{32} a földszinten kapott helyet, négy lakás mellett, a mosókonyha, a szárító, a kazán, a szén- és egyéb raktárak, az óvóhely és esetleg üzlethelyiségek. Minden bizonnyal a háromszobás lakások minden esetben, a kétszobás lakások esetlegesen rendelkeztek külön cselédszobával, amely rendszerint a konyha mellett helyezkedett el. A ház egyik lakása építőmérnöki irodaként funkcionált. Az 1944. június 1-jén kötelezően kitöltött lakásösszeírások dokumentumai alapján a társasház társadalmi összetétele vegyes képet mutat,{33} és nagy részben megegyezhetett az 1942. évivel, ugyanis a zsidó lakosság kötelező összeköltöztetésére és összegyűjtésére az ezeket az összeírásokat tartalmazó ívek begyűjtését követően került sor. A lakások főbérlői között kilenc férfit, három férjezett, két özvegy és két hajadon nőt találunk. A földszinten lakott a korabeli szokásoknak megfelelően a házmester. A felsőbb emeletek utcafronti részén kaptak helyet a nagyobb, impozánsabb lakások: az első emeletiben Berkes József okleveles gépészmérnök, a második emeletiben (vitéz) Halmy József csendőrezredes, a budapesti I. csendőrkerületi parancsnokság vezetője,{34} a harmadik emeleti háromszobás lakásban pedig Enőkl Elemér okleveles mérnök és építőmester lakott, aki irodával is rendelkezett a társasházban.{35} Berkes József gépészmérnök mellett özvegy Holló Ferencné tanítónő lakott.{36} A tanítónő szomszédai az összeírásban zsidóként feltüntetett asszonyok{37} voltak, az egyikük főbérlőként, a másik pedig családtagként lakott a lakásban. Ez utóbbi nagy valószínűséggel azonos lehet az 1884-ben Bécsben született holokauszttúlélő Frankl Zsigmondné Ella Blauval, aki egy 1920-ban keltezett adásvételi szerződés egyik alanyaként tűnik fel az e ház közelében lévő, Villányi út 12. szám alatti társasház lakójaként.{38} A többi lakó esetében nem sikerült a teljes körű beazonosítás, vagy ekkor igazolhatóan nem a házban laktak.

Amennyiben Király Margit ténylegesen ebben a társasházban lakott, és valamelyik főbérlő háztartási alkalmazottjaként dolgozott, akkor nem túl gyakran fordult meg Gyálligeten. A fővárosban bentlakó cselédek többsége hetente félnapos kimenőt kapott a munkaadójától, többnyire vasárnap délután. Ezt a rövid szabadidőt a cselédkorzón töltötték, ahol cselédtársaikkal találkoztak, illetve itt kerülhettek kapcsolatba más férfiakkal. Persze az is lehet, hogy valamelyik gyáli uradalomban szolgált cselédként, és teherbe esését követően kellett elhagynia a birtokot, és kényszermegoldásként ideiglenesen a fővárosban vállalt szolgálatot. Ugyanis a 19. század végétől a gyáli birtokosok is alkalmaztak cselédeket, de elsősorban gazdaságban dolgozókat. A háztartásban alkalmazott cselédek száma elenyésző lehetett.

Az bizonyos, hogy a kis egzisztenciájú családból származó fiatal lányoknak, Király Margitnak és leánytestvéreinek a megélhetés miatt a fővárosban vagy valamelyik közeli uradalomban fizetett munkát kellett vállalniuk, aminek egyik legkézenfekvőbb formája ebben az időszakban és ebben a társadalmi csoportban az volt, hogy átmenetileg cselédnek álltak, esetleg mezőgazdasági bérmunkát vállaltak. A két világháború között a fizetett munkát vállaló nők több mint fele vagy háztartási alkalmazottként, azaz cselédként, vagy gyári munkásként dolgozott a fővárosban. Nyilván a vidéki nőknek – lakhatási lehetőségek híján – maradt többnyire az előbbi lehetőség. Idővel azonban a házicselédség egyre veszített súlyából. 1941-ben a 315 042 alkalmazott nő közül 58 853 fő, tehát mintegy ötödük dolgozott házicselédként Budapesten.{39} A fővárosi cselédek túlnyomó hányada a szomszédos vármegyékből került ki,{40} a legtöbb éppen abból a Pest-Pilis-Solt-Kiskun vármegyéből, amelynek területén Király Erzsébet anyjának a családja lakott (Gyál), illetve ahol az anyja született és ahonnan valószínűsíthetően a nagyanyja is származott (Kiskunmajsa).

A gazda és a cseléd, vagyis a munkaadó és munkavállaló közötti jogviszonyt az 1876. évi XIII. tc. és az 1907. évi XLV. tc. szabályozta. A törvény értelmében a felfogadott cseléd „a gazda, illetőleg családja háznépének tagjává” vált, és egyúttal annak teljes körű felügyelete, ellenőrzése és gyámsága alá került – másképp fogalmazva a jogilag szabályozott viszony tartalmi elemekben megegyezett szülő és gyermek, gyám és gyámolított közötti viszonnyal.{41} Ugyanakkor a jogi szabályozásokkal és az 1942-ben megjelent Mezőgazdasági és háztartási cselédügyi gyakorlati tanácsadó jogszabálygyűjtemény által ezt a sajátos viszonyt igyekeztek minél inkább munkaadó és munkavállaló közötti formális viszonnyá tenni. Az atyai hatalom alatt álló hajadon nők vagy gyámság alatt álló személyek esetében az elszegődés az apa vagy a gyám beleegyezésével történhetett. Férjezett nők esetében is hasonló volt a helyzet: az asszony abban az esetben állhatott cselédnek, ha a férje nem ellenezte. Más elbírálás alá estek az özvegyek és a törvényesen külön élő, illetve elvált nők: ők szabadon rendelkezhettek a munkaerejükkel.{42}

A cselédet a családfő fogadhatta fel, azonban „ház körül és belszolgálatra való cselédeket a ház asszonya” is felfogadhatott. Ebben az időszakban ez legtöbbször a cselédközvetítő – cuppringer – cselédhelyszerző helyeken történt. Erről így vall egy visszaemlékező: „anyuka lement a Krisztinába, ott volt egy olyan helyiség, ahol ezek a szerencsétlen lányok összegyűltek és várták, hogy jöjjenek a nagyságák, hogy kiválasszák őket.”{43} Közvetítés esetén a cselédközvetítőt mind a munkaadó, mind a munkavállaló részéről a cselédbér 10 százaléka illette meg.{44} Azonban voltak olyanok is, akik hirdetés útján igyekeztek cselédet találni, vagy próbáltak álláshoz jutni. Az alábbi, „Ritka kincs” jeligével feladott apróhirdetés inkább a munkaadók elvárását, mint a munkavállalók képességeit és tulajdonságait tükrözi, ritka kivételtől eltekintve: „A tökéletes cseléd állást keres. Legtisztább szobalány, kifogástalan komorna, jó szakácsnő, képzett gyermek kertésznő. Pipereholmit gyönyörűen mos-vasal. Jó természetű, munkabíró, úri háznál elhelyezkedne. Szívesen vállalja anyátlan árvák gondozását, nevelését. Ideális anyahelyettes. Franciául, németül beszél.”{45}

Ha sikerült a kiválasztás, a felek szolgálati szerződést kötöttek. Ez történhetett írásban és szóban is. Lényeges volt, hogy „A gazda a szolgálati szerződés megkötésekor pontosan és a valóságnak megfelelően ismertesse a cseléd munkakörét, bérét, mutassa meg a cseléd fekvőhelyét, illetve szobáját, állapodjon meg a cseléddel a kimenőt, szabadnapot illetően.”{46} A szerződéses idő áltatában egy évre szólt. A törvény kötelezővé tette az illetékes hatóság által kiállított, fényképpel ellátott cselédkönyvet, ennek hiányában a cuppringer sem közvetíthette ki az adott személyt. A munkaadó és munkavállaló közötti szerződés megkötésekor a gazdának kötelessége volt a cselédkönyvet átvenni és azt magánál tartani. A törvény a munkaidőről nem rendelkezett, így a cseléd munkáját és lényegében teljes napirendjét a családfő és családjának nagysága, igényei és életvitele szabta meg, a cseléd maga minimális „önrendelkezési idővel” bírt. Az 1930-as évek közepétől a cselédek lényegében mindenesként egyedül látták el a polgári háztatáshoz kapcsolódó teendőket.{47}

A korábban említett törvénycikk a szolgálati szerződés felmondását is részletesen szabályozta. Alapvetően a férj mondhatott fel a cselédnek, de helyette ezt a jogot a feleség is gyakorolhatta. A mi esetünkben érdekes terhesség vonatkozásában az 1876-os tc. kimondta, hogy a munkaadó ebben az esetben a szerződéses idő lejárta előtt, rendkívüli felmondással megszüntethette a fennálló szerződéses jogviszonyt. Az 1907. évi tc. azt rögzítette, hogy a nőcseléd a szerződéses idő előtt egy hónapi felmondási idővel megszüntethette a szerződést, ha teherbe esett. A munkaadó elbocsátáskor köteles volt a ledolgozott bért kifizetni, a cselédkönyvet kitölteni és volt cselédjének átadni. A gazda rossz minősítést csak hatósági, bírósági igazolás megléte mellett adhatott.{48}

A két világháború közötti közbeszédben, nyilvánosságban (és a szépirodalomban is) gyakran megjelent a polgári háztartásban szolgáló cseléd negatív töltetű, és olykor erkölcsi züllésnek indult, bűnöket elkövető képe, de a ház asszonyának felelőssége is felmerült. „Ma sem a leány nincs megelégedve az úrnőjével, sem az úrnő a leánnyal, (…) mindegyik panaszkodik. És mi azt látjuk, hogy mindegyiknek igaza van”– összegzi talán a legkevésbé elfogultan az Új Idők című szépirodalmi, művészeti, képes hetilap egyik cikkírója 1924-ben.{49} Amin alapvetően nincs is mit csodálkozni, hiszen a gazda–házicseléd viszonylatban két olyan félről beszélhetünk egy erősen hierarchikus és patriarchátus társadalmi struktúrában, akiknek társadalmi helyzete, kulturális háttere, mindennapi rutinjaik és szokásaik, városi és vidéki életterük teljesen eltérő volt. Nyilvánvalóan ezeket az ellentéteket a közös fedél alatt élés még inkább felerősítette. De ez a viszony sem volt statikus a korszakban, ez is alakult, formálódott. A számunkra relevánsabb évben, 1940-ben a Magyarság című jobboldali lapban, a Közel 200 ezer női háztartási alkalmazott várja kétségbeejtő szociális helyzetének rendezését című írásban a fajelmélet szellemében már teljesen más keretezést kapott a cselédség kérdése, amely ekkor már a zsidó–magyar kérdés mentén bontakozott ki. Ebben az írásban a cselédkérdés a zsidó munkaadó és a kihasznált magyar fiatal női munkavállaló kontextusában jelenik meg: „Nap mint nap látjuk, halljuk és érezzük, hogy a fővárosba özönlő falusi magyar leányok hogy mennek tönkre egészségileg és erkölcsileg; a túlhajtott munka, a lelkiismeretlen, gonosz embereknek való kiszolgáltatottságuk következtében…” A cikk írója a cselédség körében igen nagy arányú törvénytelen születésekben sem az erkölcsi problémát látta már, hanem azt, hogy egy magyar cselédlány zsidó apától született törvénytelen gyermeke az anyja nevét kapja, és nem derül fény valódi származására. A cikk írója úgy becsülte, hogy ekkor a háztartási alkalmazottak gyermekeinek 97 százaléka házasságon kívül született.{50}

A 20. század eleji Budapesten az élveszületettek egynegyed része született házasságon kívül, tehát korabeli értelemben törvénytelen volt. Ez az arány a két világháború között mérséklődött, de az 1930-as évek végén még mindig 15,4 százalékot tett ki.{51} Viszont országos viszonylatban ezek a számok alacsonyabban voltak: 7–10 százalék közé estek.{52} A századelőn e törvénytelen születésű gyermekek felét, a két világháború között a harmadát cselédanya hozta a világra, tehát ezt a körükben tömeges jelenségnek kell tekintenünk. Budapest viszonylatában ez a századelőn 2500-3000, az 1920-1930-as években 700-1000 csecsemőt jelentett évente.{53} A házasságon kívül teherbe esett nőknek az árvaszék nyújtott segítséget azáltal, hogy tájékoztatták az anyát vagy törvényes képviselőjét az apával szembeni igények jogi úton történő érvényesítésének lehetőségéről, a születendő gyermek társadalmi helyzetéről, és annak javítását szolgáló – utólagos házasság, atyai elismerés, örökbefogadás – lehetőségéről.{54} Az újszülött gondozása apai támogatás nélkül az anyára és annak rokonságára hárult, sok esetben azonban az anya rokonai nem voltak olyan helyzetben, hogy képesek legyenek a gyermekről gondoskodni. A korabeli hivatalos szervek is elismerték, hogy: „A cselédi minőségben alkalmazott, tehát mások háztartásában s függő viszonyban élő egyéneket közigazgatási úton arra kényszeríteni se nem lehet, se nem célszerű, hogy gyermekeiket magukhoz vegyék, mert ez esetben keresetükben gátoltatva egészen illetőségi községük terhére esni kényteleníttetnek.”{55} Ilyen körülmények között a budapesti cselédek gyermekei a fővárosi gyermekmenhelyre, esetleg az anya szüleihez, rokonokhoz vagy, csekély díjazás fejében, vidéki dajkaságba kerültek. A felmérések alapján a csecsemő- és gyermekhalandóság igen magas volt a cselédek gyermekei körében, az életben maradottaknak pedig társadalmi kirekesztéssel, megvetéssel kellett szembesülniük. A házasságon kívül született gyerekek és a hajadon anyák megítélése szempontjából is különösen fontos változást jelentett az 1946. évi XXIX. tc, mely kimondta, hogy a korábban törvénytelen, tehát házasságon kívül született gyermekeket ugyanazon jogok illetik meg, mint a házasságon belül született társaikat, azaz elvileg teljes jogú és értékű állampolgárok. Azonban ezeknek a gyerekeknek a negatív társadalmi megítélése korszakokon átívelt. A házasságon kívül születettek 1946-os egyenjogúsítása ellenére a nyelvben és a közbeszédben hosszú ideig tovább élt a házasságon kívül született, elhagyott gyerekek iránt megnyilvánuló negatív attitűd. Maga Király Erzsébet is így ír erről az illegitim létezésről: „Most kezdem érteni, hogy egész életembe egy törvénytelen ember vagyok. Bizonyára anyám személyiben sem létezem…”

Király Erzsébet családjában megszokott volt a leányanyaság. Király Margit, Erzsébet anyja feltehetőleg ugyanúgy házasságon kívül született, ugyanis a gyermekmenhelyi törzslapon az apára vonatkozó rubrikát üresen hagyták. A családnév-azonosság is ezt támaszthatja alá, habár a vezetéknevet mind az anya, mind a nagyanya esetében rövidítették, azaz K. Margitként és K. Máriaként szerepelnek a dokumentumon, persze meglehet, hogy hanyagságból nem töltötték ki megfelelően.{56} Emellett Király Margit két leánytestvére is hajadonként hozott gyermeket a világra: „Gondoltam jó firmák ez a 3 anya (saját megjegyzés: K.E. anyja és nagynénjei) mindegyik eldobta az első gyermekét […] Apánk egyikünknek sem volt.” A korabeli születési anyakönyveket átnézve még egyszer találkoztam Király Mária nevével – azonos lehet az anya testvérével –, ő 1943. június 17-én, 25 évesen adott életet egy fiúgyermeknek, akinek az apja egy 28 éves borbélysegéd volt. Ebben az esetben az apa személye ismert, de azt nem tudjuk, hogy ez törvényes házasságot is jelentett-e.{57} Király Erzsébet származási családjának nőtagjai az idézet alapján hasonló életpályát jártak be, és ez vonatkozik a házasságon kívüli teherbeesésre, illetve ennek kényszermegoldására is. A család nőtagjai részéről nem volt idegen – más megoldás híján, hiszen önmaguk és gyermekük eltartására nem voltak képesek – a házasságon kívül született gyermekek menhelyre adása.

Az elhagyott gyerekekről való gondoskodás kérdéskörét az 1870-es évektől több törvénycikk érintette, amelyek alapvetően az elhagyott beteg gyerekek gondozásáról szóltak. Ezek egyik központi kérdése volt az, hogy az elhagyott vagy talált gyerekekről való gondoskodás anyagi terhében hogyan osztozik a központi és helyi hatóság, azaz a gyerek illetőségi községe. Az állam közvetlen szerepét a betegápolás költségeinek fedezéséről szóló 1898. évi XXI. törvénycikk és végrehajtási rendelete határozta meg, melyek értelmében a talált, valamint a hatóságilag elhagyottnak nyilvánított gyermekek után hétéves korukig felmerülő gondozási, ápolási és nevelési költségeket az országos betegápolási alapból fedezték. 1933-tól az idősebb gyerekekre is ez vonatkozott. Az 1901. évi VIII. és az 1901. évi XXI. tc. rendelkezett az állami gyermekmenhelyek felállításáról és a rászoruló hét éven felüli gyerekek gondozásáról. Azonban a rászoruló gyerekek gondozásában, ellátásában az állami fenntartású intézményhálózat mellett az egyházi és társadalmi szervezetek is nagy arányban részt vettek, egyfajta dualista rendszert fenntartva.{58}

A 1901. évi VIII. tc. értelmében a hatóságilag elhagyatottnak nyilvánított hét éven aluli gyermekek védelmére a fővárosban és az ország különböző városaiban állami gyermekmenhelyeket állítottak fel, összesen tizennyolcat.{59} A 1901. évi XXI. tc. pedig a hét és tizenöt éves kor közötti korosztályra is kiterjesztette az ellátást, azzal, hogy ezek a gyerekek „elsősorban gazdáknál és iparosoknál helyeztetnek el”. Ami lényegében azt is jelentette, hogy ezeket az elhagyott gyerekeket munkára szánták, a fiúkat mezőgazdasági és iparos munkára, a lányokat pedig háztartásba cselédnek. Az egészséges gyerekeket az intézeteken kívül, vidéki gyermektelepeken helyezték el családoknál, tartásdíj fejében.{60} A gyermekmenhelyek látták el ezeknek a telepeknek az igazgatási feladatait, és működtették a telepeken lévő nevelőszülői hálózatot. Az állami gyermektelepek felállításánál fő elv volt, hogy olyan helyeken létesítsék őket, ahol bábaintézet áll rendelkezésre, és ahol a gyerekek ellátását, „életképes működését a helyi társadalom emberbaráti tevékenysége megfelelően biztosítja”, valamint közlekedés szempontjából is könnyen megközelíthetők. 1908-ban 238 telep működött az ország különböző községeiben. Állami gyermektelepnek az a község minősült, amelyen legalább harminc, állami menhelyről odakerült gyermeket neveltek nevelőszülők. A gyerekek gondozása – a gyerektartási díj révén – a szerény egzisztenciájú családoknak fontos bevételi forrást jelentett. A nevelőszülők legnagyobbrészt az őstermelők közül kerültek ki, ehhez jöttek az iparosok, a tőkés, járadékos, nyugdíjas és az egyéb foglalkozásúak.

Ezáltal egyfajta vegyes gondozási-nevelési rendszerről beszélhetünk, amelyben alapvetően a családi nevelési forma kapott prioritást, az intézeti nevelést pedig azoknak tartották fenn, akiket egészségi állapotuk vagy fogyatékosságuk miatt nem lehetett családoknál elhelyezni. Ez a vegyes rendszer, amely az 1950-es évek elejéig gondoskodott az elhagyott, rászoruló gyerekekről, több, akkor tudományosnak vélt elképzelésen és ideán alapult. Egyrészt a korabeli művelt körökben erősen élt egy olyan felfogás, miszerint ezek az elhagyott gyerekek a vidéki, falusi közegben minden szempontból egészségesebbé válnak.{61} Dr. Hepp-Baján Ernő miniszteri tanácsos fogalmazta meg ezt a következőképpen: „A nagyobb központok külvárosainak egészségtelen levegője, kétesebb egészségügyi, erkölcsi viszonyai gyermekek odahelyezését nem teszik kívánatossá. A városi embernek élelmiszerkészletei nem igen vannak és ha munka- vagy keresethiány sújtja, a nyomorúság is kopogtat ajtaján. Falun nehezebb gazdasági helyzet mellett is egészségesebbek a viszonyok, a táplálkozás lehetősége ritkábban forog veszélyben és a falusi életmód is előnyösebb a családi feszekből kipottyant emberfiókák számara, mint a városok mozival, csábításokkal, rossz példával teli zűrzavara.”{62} Ez az elképzelés azonban nem csupán a vidéki élet eszményítésén alapult, hanem a „társadalmi rend”, valamint a város és vidék közötti egyensúly fenntartása iránti szándékon is. Ugyanis a városi gyermekmenhelyre felvett gyerekek többsége szülei – faluról városba vándorólt kis egzisztenciák, munkáscsaládok, háztartásban alkalmazott vidéki leányanyák – révén vidéki származású volt, így vidékre történő visszaáramoltatásuk által hasonló közegbe kerültek vissza,{63} mint ahonnan eleve származtak, és aztán hasonló foglalkozást űztek, mint a szüleik. Azonban voltak prózaibb okok is: egyrészt a városban összeverődött nincstelen gyerekcsoportok közbiztonsági és közrendészeti problémát jelentettek a hatóságoknak, másrészt ez a vegyes rendszer kisebb költséget jelentett az állam számára.

A korszakban a gyermekvédelem rendszere az elhagyatottság fogalmán alapult. Elhagyatott gyereknek az számított, akit elhagyatva találtak, árvaházban el nem helyezhető vagyontalan árva volt, a szülei kórházban, tébolydában, fog- vagy fegyházban voltak, ezenkívül idetartozott minden olyan gyermek, akinek hozzátartozói az eltartására képtelenek voltak „megélhetési viszonyuk veszélyeztetése nélkül.”{64} Az I. világháború után 1925-ben kiadott rendelet ezt differenciálta, ugyanis megkülönböztette az anyagi és erkölcsi elhagyatottságot. Ez a Király Erzsébet felvételekor kitöltött formanyomtatványon is feltűnik, ugyanis külön rubrikaként szerepel az anyagi és az erkölcsi elhagyatottság. Erkölcsileg elhagyatott gyermek alatt azt a 15 éves kor alatti gyereket értették, akit „nevelésének elhanyagolása vagy környezetének káros behatása erkölcsi romlás veszélyének tesz ki, vagy aki az előbb megjelölt okokból vagy hajlamai következtében züllésnek indult.”{65} Azonban a 1908. évi XXXVI., a bűnvádi perrendtartás kiegészítéséről és módosításáról szóló tc. fiatalkorúakra vonatkozó rendelkezésekről szóló passzusa már tartalmazza azt, hogy arról a 12 éven aluli gyermekről, aki „környezetében erkölcsi romlásnak van kitéve vagy züllésnek indult, a hatóság a gyámhatóságot értesíti és ha a gyermek érdekében halaszthatatlanul szükséges, a gyermeket ideiglenes felvétel végett a legközelebb eső állami gyermekmenhelybe szállítja.” De ha erkölcsi szempontból kívánatos volt, a 12 évnél idősebb, de 18 évet be nem töltött, próbára bocsátott{66} fiatalkorúakat is gyermekmenhelyre utalták.

A gyermekvédelem az orvosi szakmával is szorosan összekapcsolódott, ezt jelzi az is, hogy a gyermekmenhelyek vezetését főorvos látta el. De ez nem csupán a beteg, gyenge gyerekekre terjedt ki, hanem az erkölcsileg romlásnak indult ifjoncok problémájának megoldását is a test szoros felügyeletében és kezelésében látták: „A rossz, züllött gyermek mindenekelőtt orvosi szempontból bírálandó el. Orvos rendelje azt el, milyen elvek szerint kezelendő ezen gyermek.” A nehezebben kezelhető gyerekek javasolt gyógymódja volt „beutalása orvospedagógiai intézetekbe, az iskola reformálása, több testi gymnastika, kevesebb lelki gymnastika.”{67} Ebből is érzékelhető, hogy a gyermekmenhely számos – gyermekvédelmi, közegészségügyi és ténylegesen közrendészeti – feladatot ellátott, és a gyereküket szoptató anyák felvétele által lényegében átmeneti anyaotthonként is funkcionált, habár ez utóbbi a hatóságok szándékával szemben állt, ők az anyákban alapvetően a csecsemők túlélésének zálogot látták.

A gyerekek anyagi elhagyottságát az illetékes árvaszék, Király Erzsébet esetében Pest megye árvaszékének véghatározata állapította meg.{68} A 21 éves anya, Király Margit a korabeli jogszabályok szerint nem számított teljeskorúnak. A nők a 24. életévük betöltésével vagy férjhezmenetel által váltak teljeskorúvá, azaz nagykorúvá. A törvényi előírások szerint a kiskorú hajadonok gyermekeinek születési anyakönyvi kivonatát az anyakönyvvezető átküldte a gyámhatóságnak, így az intézkedni tudott. A házasságon kívüli születést a községi elöljáróságnak is jelenteni kellett és a kiskorú gyerekről nyilvántartást kellett vezetni.{69} Az anya nem teljeskorú, hajadon nőként nem lehetett a gyereke gyámja, ugyanis törvénytelen gyermek gyámsága csupán a teljeskorú anyát illette meg. Kiskorú anya törvénytelen gyermeke esetében a gyámhatóságnak kellett intézkednie és gyámot kirendelnie. Alapvetően a törvényes gyámság az anya családjának férfitagjait illette, abban az esetben, ha ilyen nem volt, akkor a gyámhatóság a rokonok meghallgatásával rendelt alkalmas gyámot.{70} A születési dátum és a fővárosi gyermekmenhelyre történő felvétel között eltelt idő rövidsége miatt valószínű, hogy Király Erzsébetet az árvaszék határozata nélkül vették fel a Magyar Királyi Állami Gyermekmenhely fővárosi intézetébe 1942. március 30-án. Árvaszéki határozat híján a gyerek törvényes képviselője, hozzátartozója, bármely közigazgatási hatóság, a fiatalkorúakat felügyelő hatósága vagy valamelyik gyermekvédő egyesület kérhette a gyermek ideiglenes felvételét a gyermekmenhelyre, amennyiben létérdeke ezt indokolta.{71} Egyébként az 1942-es évre vonatkozóan a gyerekek igen kis hányada, mindösszesen 8 százaléka volt ennek birtokában a budapesti gyermekmenhelyre történő felvételkor. Abban az évben a gyerekek nagy részét ú.n. hatósági – polgármesteri, szolgabírói, községi, kerületi – beutalókkal vették fel. Viszonylag magas, 8 százalék volt a bírósági, rendőrségi intézkedés során bekerült gyerekek aránya is, a sok kilakoltatás, lakásnélküliség, hajléktalanság, koldulás, csavargás miatt.{72}

Király Erzsébet felvételét a budapesti gyermekmenhelyre a gyálligeti elöljáróság kezdeményezte. Anya és gyerek közös sorsát a továbbiakban részleteiben nem ismerjük, Király Erzsébet anyja és vér szerinti családtagjai kilétéről már felnőttkorában, az 1960-as évek közepén szerzett tudomást. A második világháború, a bombázások súlyos károkat okoztak ezeknek az intézményeknek a dokumentációjában is. Ezek a dokumentációs károk és hiányok a hatóságok számára 1953-ban, a személyi igazolvány bevezetésével váltak láthatóvá, ugyanis az intézetek sok volt gondozott részére nem tudtak felvilágosítással szolgálni az előéletükről. Így történt Király Erzsébettel is: „Közben betöltöttem a 16 évemet és kellett személyi igazolvány beküldtek a szegedi tanácsba, kérték az anyakönyvi kivonatot, amit oda is adtam, de közölték, hogy ez gyermek könyv és az van benne, hogy Nagyváradon születtem és Király Erzsébet. Közöltem, hogy onnan jöttem, ott találtak. Elküldtek, majd értesítenek, de írnak előbb a nagyváradi intézetbe. (…) Végül közölték, hogy Nagyváradon semmit nem tudnak rólam. Kértek, hogy diktáljak képzelt szülőket, a sírástól és a csalódástól nem tudtam szólni, végül ők diktáltak nekem, hogy ez jó, meg anyja neve?” Visszaemlékezése szerint valódi születési adatainak kiderítését a korszak hivatali útvesztőiben feltételezhetően jól tájékozódó házfelügyelő anyósa nyomozásának és a Magyar Vöröskeresztnek köszönhette: „Persze az információt anyósom kutatása nyomán 1965 szeptemberében kaptam a Gyermek és Ifjúságvédő Intézettől a Bp. VIII. Kállai Éva-tól. […] Meglepetésemre 1965. nov. 25.-én már megérkezett az eredeti születési anyakönyvi kivonatom.” Ennek ellenére Király Erzsébet hivatalos irataiban soha nem került sor fiktív születési adatai átírására, így kitalált személyes adatai elkísérték élete végéig. Azonban a születési adatok kiderítése következtében a 23 éves Király Erzsébet megismerkedett szülőanyjával és anyai rokonságával.

Anyja ekkor a szegedi határ északi részén lévő település, Balástya valamelyik szórványtanyáján élt férjével és gyerekeivel. Az akkor 5000 főt meghaladó település lakóinak csekély része lakott a község belterületén, a többség külterületen élt. Az 1950–1960-as évek fordulóján az erőszakos téeszesítés következtében a többnyire szerény, illetve szegény egzisztenciájú gazdákat bekényszerítették a szövetkezetekbe. Megkockáztatható az a feltételezés is, hogy a házaspár – a cseléd előéletű feleség és a minden bizonnyal agrárfoglalkozású férj – épp az 1945-ös földosztás során jutott hozzá a tanyához és a földhöz, amelyet aztán kénytelen volt beadni a közösbe. A tanyák, a melléképületek, az udvar melletti kisebb gyep, szőlő, gyümölcsös és az állatállomány – a lovakat kivéve – megmaradt a gazdák tulajdonában.{73} A tanyasi emberek az időszaki szövetkezeti munkákból és a háztájiból – zöldség- és gyümölcstermesztés, állattartás – tartották el magukat.{74} A korabeli sajtó e tanyás vidék elmaradottságát emelte ki propagandisztikus felhanggal: „Kutyavonítás, vagyonféltés, borivás, gyanakvás, asszonyverés és süket csönd – ez uralkodik itt (…) A falvakban már villanydrót fut a háztetőkön, moziba szállingóznak az emberek, de itt kinn, az elhagyott világban nincs semmi.”{75} A tanyák közötti távolság, a tanyasi emberek elszigeteltsége következtében az állami felügyelet, a fegyelmezés, ezeknek az embereknek az uniformizálása csekély mértékben érvényesülhetett. Király Erzsébet balástyai látogatásáról is részletesen beszámolt: „Na szóval elindultunk Anyósommal vonatra szálltunk és Balástyán kellett leszállni. (…) Útközben jó pár kilométernyire volt egy-egy ház, ahová mindenhol bementünk. (…) Már úgy éreztem, hogy kb. 10 kilométert gyalogoltunk mire sikerült valami tanya féle házhoz érnünk, ahol közöltük jövetelünk célját.” Balástyai rokonságáról két fényképet is megőrzött. Ezek a fotók bepillantást nyújtanak a balástyai tanyavilágba, abba, ahogyan anyja, nagynénje gyűjtik a szénát, háttérben a gyerekekkel, vagy ahogyan egy falusi öltözetű középkorú paraszt házaspár, Király Erzsébet anyja és férje a házuk udvarán lévő terebélyes fa árnyékában üldögélnek.

Erzsébet a tanyasi rokonság mellett a Gyálligeten és a VII. kerületben élő nagynénjeit is megismerte és meglátogatta, féltestvéreivel, unokahúgával és unokabátyjával is találkozott, és fotókat is megőrzött róluk. Ezeknek a vérségi kapcsolatoknak a további alakulását a visszaemlékezésében többet nem említette, ugyanakkor identitásába beépült cseléd- és, mintegy ellenpólusként, vélt földbirtokos-származása: a cselédmunka mint kerülendő rossz, a vélt földbirtokos-származás pedig valami jótól való megfosztottság. Az elképzelt vagy valós apa képe nagyon domináns lehetett, ezt látszik igazolni az alábbi kis történet is: 2015-2016 tájékán Király Erzsébetről rövid spontán beszélgetést folytattam egykori szomszédasszonyával, akinek korábban odaadtam az akkor megjelent visszaemlékezést. A könyv elolvasása után meglepetten jegyezte meg, hogy meghökkentette, hogy Erzsébetnek ilyen viszontagságos élete volt, ugyanis főszereplőm viselkedése alapján azt gondolta, hogy magasabb státuszú nő lehetett. Az egykori szomszédasszony által konstruált kép alapján feltételezhetjük, hogy a tekintélyes birtokoscsaládból származó elképzelt apakép valamifajta „kivételességérzetet” adhatott Erzsébetnek, és ez ellenpontozta állami gondozott, cselédszármazású, alapvetően kiszolgáltatott, marginális női mivoltát.

A következő fejezetben – kronologikusan haladva – azt fogom számba venni és bemutatni, hogy a korabeli gyermekvédelmi, gyermekellátási rendszer – a gyermekmenhelyek és nevelőszülői telepek – milyen intézményi kereteket jelentettek, milyen funkciókat láttak el, milyen fizikai és társas közeget jelentettek főszereplőm számára, és vajon hogyan és mennyiben határozták meg Király Erzsébet további életének alakulását.

{1} Carlo Ginzburg: A sajt és a kukacok – Egy XVI. századi molnár világképe. Budapest, 2011.

{2} Natalie Zemon Davis: Martin Guerre visszatérése, Budapest, 1999.

{3} Alan MacFarlane: The Family Life of Ralph Josselin, a Seventeenth-Century Clergyman: An Essay in Historical Anthropology. New York, 1977.

{4} Arthur E. Imhof: Budapest, 1992.

{5} Natalie Zemon Davis: Women on the Margins. Three seventeeth-century lives. Harvard University Press, 1995. Ebben az esetben a könyv címében megjelenő margó a hatalomból – amely alapvetően a férfiak hatalmából, szervezeteiből, így céhből, művészeti akadémiából – való kiszorulást jelentette, illetve arra is utal, hogy mindhárom nő sajátos életutat választott. Ugyanakkor a három nő élete azt is jelzi, mennyire eltérően alakulhattak a női életutak a 17. században is. A szerző az elemzéshez egodokumentumokat – Glikl bas Judah Leib önéletrajzi írását, amit gyerekeinek jegyzett le, Marie Guyart gazdag levelezését és Maria Sibilla Meriane természettudományos munkáit, amit saját illusztrációival látott el, valamint levéltári anyagokat használt fel.

{6} Gaiutra Bahadur: Coolie Woman: The Odyssey of Indenture, Hachette India, India, 2013. A szerző családi dokumentumok és levéltári anyagok alapján írta meg üknagymamájának történetét, vázolva az indiai származású, a Karib-térség cukorültetvényein dolgozó nők sorsát, kiszolgáltatottságát, kizsákmányolását.

{7} Lüdtke 1995: 5.

{8} A visszaemlékezés teljes terjedelemben megjelent: Király Erzsébet: Kedves naplóm. Egy munkásasszony emlékei. A tanulmányt írta és a szöveget gondozta Grexa Izabella. Corvina Kiadó, Budapest, 2015. Az idézett részletek valamelyest különböznek a megjelent változattól, ugyanis – az elemi helyesírási hibákat leszámítva – mindenféle javítás nélkül, az eredeti szövegrészeket közlöm. Király Erzsébet hagyatéka az Akadémiai Levéltárban található, növedéknapló-száma: 12/2025

{9} Philippe Lejeune 2003: 18

{10} Vasvari O. Louise 2016: 151.

{11} Lásd Gyáni Gábor: „Emlékezés és oral history”. In Buksz 1998/3: 297–302.

{12} Natalie Zemon Davis 2001: 15.

{13} Stephen Kotkin 2003: 108–126.

{14} Foucault nem azt állítja, hogy a fegyelmezés és felügyelet nem létezett volna korábban, hanem azt mondja, hogy a büntető társadalmat felváltja a fegyelmező társadalom. Egyben azt is szemlélteti, hogy a makrohatalom átvesz bizonyos korábban mikroszinten meglévő fegyelmezési praxisokat. Michel Foucault 1998: 72, 76–77.

{15} Fehér János 1992: 56–59.

{16} Michel de Certeau 2010: 19.

{17} Kiss Balázs 1994/3: 43–70.

{18} Malgorzata Fidelis 2010: 12.

{19} MNL OL XII. 2/19. 14. ő. e. Érdekes adalék, hogy Turgonyi Júlia és Ferge Zsuzsa munkásnőkről szóló írásukban kitértek arra, hogy vannak, akik szerint a nő egyenjogúságát sérti, hogy a családi pótlékot az apa kapta meg. A két szerző ugyan nem vonta kétségbe ennek célszerűségét, mégis amellett érveltek, hogy az addigi gyakorlaton nem kell változtatni, ugyanis az azt a tradicionális felfogást erősítené, hogy a gyerek ellátása az anya feladata. (Turgonyi–Ferge 1969: 77.)

{20} A születési anyakönyvben a házicseléd, a gyermekmenhely törzslapján háztartási alkalmazott megnevezést tüntették fel. (BFL VIII. 1127/428. doboz). Az 1930-as évek második felétől ez utóbbi megnevezés kezdett elterjedni.

{21} MNL PML XXXIII. 1/VIII. kötet Alsónémedi születési anyakönyvi másodpéldány (1936–1947).

{22} Czagányi László 2010: 252.

{23} 1920-ban a 742 fős gyáli lakoság 44 százaléka a Károlyi-birtokon, 17 százaléka a Jálics-gazdaságban szolgált.

{24} Czagányi László 2010: 255.

{25} Uo: 257.

{26} Pesti Hírlap, 1941. június 1. 12.

{27} Czagányi László 2010: 260.

{28} Uo: 256–261.

{29} Csík Antal, Kozma Huba, Takács András 1981: 51–70.

{30} BFL VIII. 1127/428. doboz

{31} HU BFL IV.1420.r – XI. kerület – Szent Imre herceg útja – 54.

{32} https://habitation.archivportal.hu/hu/helyszinrajz-53

{33} BFL IV.1420.r Budapest Főváros Levéltára. A megyei törvényhatóságok és törvényhatósági jogú városok. Budapest Székesfőváros tanácsi majd polgármesteri ügyosztályainak gyűjteményes iratai. 1610/1944. ME. rendelet végrehajtásához felvett adatszolgáltatási ívek.

{34} https://adt.arcanum.com/hu/view/Postamuzeum_Telefonkonyv_1943_01/?query=vit%C3%A9z+halmy+j%C3%B3zsef&pg=230&layout=s

{35} Budapesti telefonkönyvek 1906–1950.

{36} Budapest székesfőváros közoktatási alkalmazottainak címtára 1943, A budapesti egységes hálózat (Budapest és környéke) betűrendes távbeszélő névsora, 1943. január.

{37} Az 1941. évi XV. tc. szerint zsidónak minősült az, aki, akinek legalább két nagyszülője az izraelita hitfelekezet tagjaként született, úgyszintén az – tekintet nélkül a származására, aki az izraelita hitfelekezet tagja. Az, akinek két nagyszülője született az izraelita hitfelekezet tagjaként, nem esik a zsidókkal egy tekintet alá, ha ő maga keresztény hitfelekezet tagjaként született és az is maradt, s emellett mind a két szülője házasságkötésük idejében keresztény hitfelekezet tagja volt.

{38} HU BFL – VII.177.a – 1920 – 0156, https://www.ushmm.org/online/hsv/person_view.php?PersonId=5974016.

{39} Gyáni Gábor 1978: 186.; 1980. évi népszámlálás. Foglalkozási adatok II. Bp., Központi Statisztikai Hivatal, 1981.

{40} Gyáni Gábor 1983: 49–50.

{41} Uo: 21.

{42} Mezőgazdasági és háztartási cselédügyi gyakorlati tanácsadó jogszabálygyűjtemény 1944: 71. (A jogszabálygyűjtemény első kiadása 1941-ben jelent meg.)

{43} Dr. Wildner Dénesné Zsolnay Éva interjú, idézi Tradler 2022: 126.

{44} Mezőgazdasági és háztartási cselédügyi gyakorlati tanácsadó jogszabálygyűjtemény 1944: 59.

{45} Magyar Nemzet, 1939. január 1. 17.

{46} Mezőgazdasági és háztartási cselédügyi gyakorlati tanácsadó jogszabálygyűjtemény 1944: 62.

{47} Gyáni Gábor 1978/1: 186.

{48} Mezőgazdasági és háztartási cselédügyi gyakorlati tanácsadó jogszabálygyűjtemény 1944: 59.

{49} Új Idők, 1924. március 23. 13. sz. 249.

{50} Magyarság 1940. július 27. 7.

{51} Gyáni Gábor 1983: 213.

{52} Varga István 2017: 42.

{53} Gyáni Gábor 1983: 213

{54} Varga István 2017: 52.

{55} Gyáni Gábor 1983: 214.

{56} BFL VIII. 1127/428. doboz, a Magyar Király Állami Gyermekmenhely iratai, Király Erzsébet törzslapja.

{57} MNL PML XXXIII. 1/VIII. kötet Alsónémedi születési anyakönyvi másodpéldány (1936–1947).

{58} Rákó Erzsébet 2010: 75. A témáról bővebben: Géra Eleonóra Erzsébet: Református karitatív intézmények a magyar fővárosban 1850–1952, doktori disszertáció.

{59} A trianoni békekötést követően nyolc intézmény maradt a határokon belül. Ehhez jött az 1926-ban létrehozott miskolci gyermekmenhely.

{60} Pomogyi László 2001: 957.

{61} Deáky Zita 2015: 32.

{62} Kisdednevelés, 1937: 261.

{63} Uo: 264; Géra 2006: 51–70.

{64} Pomogyi László 2001: 88–90.

{65} Pettkó-Szandtner Aladár: A Magy. Kir. Állami gyermekvédelem. Budapest, M. Kir. Népjóléti és Munkaügyi Minisztérium. én. 6–7.

{66} Bírósági ítélet, amely a fiatalkorút szigorú szabályokhoz kötött felügyelet mellett feltételesen szabadlábon hagyja egyéves időtartamban.

{67} Gyógyászat, 1909. június 13. 24. sz. 403.

{68} BFL VIII. 1127/428. doboz. A köznapi használatban és hivatalos iratokon is a vármegye és megye megnevezést is használtak a korszakban.

{69} Varga István 2017: 52–53.

{70} 1877. évi XX. törvénycikk a gyámsági és gondnoksági ügyek rendezéséről.

{71} Kisdednevelés 1937: 261.

{72} Barabás Zoltán 1942: 11.

{73} E vidéken a két világháború között a szegényebb egzisztenciák béreltek 15-20 hold földet művelésre. A területen szegedieken kívül kistelekiek, kiskunfélegyháziak és kiskunmajsaiak is megtelepedtek. A földosztás során ezek az emberek – ha földjük nem haladta meg a megszabott nagyságot – megkapták a föld tulajdonjogát.

{74} Márkus István: Első áttekintés. Népművelési Intézet, 1983. 5–35.

{75} Délmagyarország, 1960. január 5. 20.