Jánosi Nóra

Fények

2025

© Jánosi Nóra, 2025

konyvkiadas2025@gmail.com

Felelős szerkesztő

Bakos József

Lektorálás

Bakos József

Borítóterv

Holnap Magazin Kiadó

www.ideogram.ai

© Minden jog fenntartva!

Felelős kiadó

Bakos József – Holnap Magazin

holnapmagazin@gmail.com

www.holnapmagazin.hu

ISBN:

978-615-6869-29-6

Erdélyben

Ej, ott! Ott lehet ám lenni, élni. Kell is nagyon.

Kell is hát,

Mert nagy súlyú léte: az igaz lélek lakozik odaát.

Erdélybe olyan visszamenni, mint az időbe.

A múltba.

Szeretném átölelni, ha rajtam múlna.

Erdély az én második hazám, a faházkuckóm.

A vackom.

Minden szép szó, mely valaha hangzik, hallom.

Ott hallom először, mert ott vagyok. Várok. Csendben.

Én vagyok.

S ott nyílik ki szívem akkor, ha lát nagyot.

Ott csak nagyot lát: mindenik rezdülés nyomot hagy.

Azt nyomott

A nyomorodott szívem közepén, holott

Magyarország él és virul. De a mező s a hegy

Az Pesten

Nincs, sem a móka nem terem úgy, oly’ könnyen.

Szép tájaid, Erdély, add oda nekem, hadd lássam.

Hadd nézzem

Egész valóm végéig úgy, mint a részem.

Magyar szelet! De nagy, hű magyar lennék én erre,

Meg bárhol,

Ahol a nyelv ilyen csínnal-bínnal lángol.

Lankák, birkák, medvék! Egyétek a kékes-sárgát

Meg még ma,

E hely a tiétek, nem azé, ki zászlaját iderakta.

2018. augusztus

Tehetetlen tehetség

Avagy egy elfogult megszólalás a középfokú oktatásról

„Egyre könnyebb” – mondják.

Bele is jönnék, ha én lennék Dvořák…

„Tanulj még többet, még!”

De úgy, hogy nő a környezetszennyezettség.

„Nézz fel rájuk, az jó!”

Ők is csak emberek, s ez néha aggasztó.

„Tanár. Mit veszthetnél?”

Nem vele van bajom, csak azzal, hogy nem én,

Nem én vagyok okos,

Aki kezdetektől fogva levén szorgos,

Mindenki tudja, ki

Előttünk elhaladva húzza magát ki.

Édesanyja, család

Megfelelően tartja, semmi sem csalárd.

Megtalálta magát:

Vagy legalább ő azt hiszi. Az ajtófát

Átlépve az élet magával viszi.

Hát mit szereztem én?

Megtanultam, szerénység óriás erény,

De fel kell szólalnod,

Ha tézék után még sincsen mit mondanod.

Megtanultam azt is,

Hogy az ajtón kilépve nem világklasszis,

Amit hallasz, nem szent

Szó egy sem, csak az oktatástól elemelt.

Ott aztán kérdezhetsz:

Mindenki eléggé, illő módon kedves.

Ha anyád megkérdez:

Nem láttál végig egyetlen egy tankönyvet.

S amott megy a kérdés:

Erdőtüzet megszégyenítve: leégés.

Ez szűk keresztmetszet,

Bár, ha jó feltevés, akkor nekik tetszett

Legalább a tény, hogy te gondolkozol.

Ennyit mond, s nem felel,

Úgy, mintha nyelvét macska vitte volna el.

Válaszol… nem kérdést,

Hanem azt, ahogyan játszom a leégést.

Tananyag is bűzlik.

Orrom szaga rágja. Borzasztóan szűnik

Gondolatom magja.

Nagyon jól tudom, én volnék okozója…

Produktivitás is:

Iskolán kívülről itt hagyott e társ is.

Visszatérve… tanár:

Apám tájékoztatása végett feljár.

„Hol is a tehetség?”

Ő úgy vélekszik felém: tiszta sötétség.

Hagyjad a fenébe,

Nem tehet arról, hogy olyan /ítélése/fizetése/.

De attól… te! Tudod még, van, ki mondja.

2018. május 16., Diáktársaimnak

Útmutató

Mert amíg van művészet,

Addig van minden. Élet, bátorság, önakarat, Isten.

Ne engedd el ember a tollat,

Amíg van dolog, ami az utadon baktat

Veled. A művészet szabad.

Hogy te is az lehess, mondd ki szavad.

Fesd le, képekben énekeld ki,

Mint a magányos nyárfa télen szelét rezgi.

Ne törődj semmivel,

Se múlttal, se jövővel,

Se mással, se magaddal,

Se sokkal, se javakkal,

Se léggel, se halállal,

Mi terhet róna rád, hogy el ne mondd…

Megérsz ennyit: vállad hát ne vond!

Ne tévesszen meg a szó; a mű lényege, ami benne igaz.

Neked – ha fogadod, ha adod – lesz a vigasz.

2019

A híd

Üres lapom, az életem folyamatosan írom.

Te is, mi mind így vagyunk, én bírom.

Mi lenne, ha eltűnne a lap, a fehér vászon,

Melyre annyi sok dolog kerülhetne még, szép ákom-bákom?

Egyszer elmentem veled gondolatban sétálni.

Magammal vittelek, amíg tudtalak, egészen sokáig.

Nem hagytam magam. Itt vagyunk,

Itt vagyok. Tudtam, a hídon, ha együtt megyünk, túljutunk.

Mert igaz, nem tudatos döntés, hogy megszületsz.

Mi értelme van, hogy sok hibát tudattalan elkövetsz?

De annyit felfedezel, változol. Tudatosan állj ki

Az életed mellett, mert tudod, innen nem távozol akarva,

s nem akárki.

Ez az Élet Hídja, rajta úgyis átmegyünk.

Hogy közben leugrunk-e róla, ne döntse el életünk!

Olyan szép a kilátás, melyet onnan lehet látni, néznivaló,

De nem elég nyilvánvaló, hogy ne lássuk többé, amíg lehet, mi való.

A híd, mely két földet összeköt, s a csillogó, csábító víz,

Mely alatta folyik, úszó halak száma benne több tíz,

Az számodra idegen.

Hagyjon hidegen.

Keljél át a hídon, hegyeken,

Lásd, hogy szeretve vagy,

Szeress, légy esztelen.

Jogod nagy.

2019

A toll és a vászonkabát

a távolsági busz jobb oldalába ültem egy este

így szoktam gondolkodni az elmenő napot keresve

a kék homály beburkol, mint gyermeket a takarója

arra szálltam, ahol a toll és a vászonkabát egymás mellett ül

ott, én a saját gyapjúkabátomat pöndörgetem szégyentelenül

pedig lehet, szégyellnem kéne, hogy gyapjú

meleg tollkabátban ül az előttem ülő melletti széken egy férfi

gyönyörű arca van, hajszála rendezetlenül nézi

a kabátja színével megegyező másik hajszálát

tőle jobbra vászonkabát áldozata a nyírtfejű sárm és tökély

a hideg ellen ugyan jobb a toll, de az önkény

felülírja a hideget

lefelé néz mindkettő, én már nagyban nézem őket

mit néznek vajon, amikor nem látnak,

ahogy nézem a szemlélhetőket?

ezt még szabad: szemlélem, milyen játékkal játszanak

semmi túl explicit, csak az ujjaik ránganak

rendíthetetlenül, mint a mákdarab

amikor az asztalról lerepül

a tollas pet sagazik, a másikat úgy nem látom

a másik ránéz a tollasra, a vászon

majdnem több pillanatig rajta van a szeme

hátrakukkant, ott vagyok-e még én, aki elé beült,

de a barátnőjét keresve

én meg a tekintetét ellesve

követem a tollast, aki rá visszanéz

majd megismétli

majd mindketten folytatják, egyik se kérdi

jó-e a játék

de tudják, nem jó

helyzetük is csak elég jó

ez a közös bennük

pedig a szegény tollmadár

és a vászonbojtár

is kedvesnek tűnik

a tollas leszáll

miután tekintete kószán rám száll

majd a fehér, kopott kapu mögött eltűnik

2019

Ahogy a göröngy…

ahogy a göröngy a hajból hullámzik ki nap végére

úgy minden nap egy új kezdet új göröngyökkel

az előzőt is csak feledni kell

nem lesz a világnak vége

csak maximum lesz még egy

ősrobbanás

amikor felkelsz az ágyból végtére

az alázat is olyan mélyen rejtőző

és felszín csak

egy kényszer

hogy az embernek legyen miért élnie

(de melyik könnyebb vajon: halni vagy élni-e?)

az alázat olyan mint az avokádó-mag

a gyümölcs felét kiteszi – túl nagy

és ehetetlen

és az emberek nem eszik meg

olyan vadak

nem tudom

kell-e valakinek az én életem

de nem is érdekel annyira

most mentem szociális-szabira

majd érdekessé teszem…

ne kelljen másnak

mert úgyis komolyan veszem

hozzászokva az ember máshogy mér

hozzászokni fűhöz-fához

a kocsonyásodott egyedüllétel napról napra élni

és abból minden reggel egy-egy falatot venni

mint a szentelt kenyér

de azt ki tudja

hogy ami jár

az mennyit ér

2019

Csend! Rend!

Túlélés, szavak kavalkádja,

fülledt remegés, látszat netovábbja,

szépek szerencséje, szívek ernyedése,

könnyek repkedése s vidám csattogása,

anyák törődése, édes billegése,

babák pillegése, apák ihletése,

szavak feledése, anyag fejlődése, világ tévedése,

tovább – továbblépés – mindhiába –

szökik fel a gyártói torokból:

– „I just have to pay my rent”,

ugye, ugye – a lakbér hiánya.

2019. Szántód

Amit nem látsz

Amit nem látsz,

Amikor magad vagy,

Hogy még akkor is van, ki szeret

Legjobb pillanatodban, és azóta nevet

A sorsotokon és a bágyadt humorodon veled.

Hogy ő az az ember, aki barát – hiszen soha el nem hagy.

Amit nem látsz

A szépséges mosolyon túl:

Az átsírt órákat, a küzdést,

Fájdalmat, a magánnyal járó elküldést,

A felszólítást, hogy „menj innen tüstént” –

Sosem tudhatod, a mosoly mögött milyen háború dúl.

Amit nem látsz,

Amikor a facebookot pörgeted,

Hogy aki nyaral, bizony dolgozik

Éppen úgy, mint te. Az nem rikoltozik,

Hogy a jóváhagyásért naponta mennyit áhítozik,

Vagy csak mit tett le az asztalra – nem a te életed.

Amit nem látsz,

Amikor a sminkedet teszed fel,

És úgy csillogsz, mint éjben az ég,

A munkát nem látod. Hogy látnád? Úgy ég,

Mint a szíved, amikor szeret. Égetően kevés bérért,

Szorgos kezek, ki tudja, közben hány ezer halma veszhet el.

Amit nem látsz

A szakadt ruha mögött:

Az életet s a szenvedélyt,

A történelmet és a jó kedélyt,

A pénzt, az elvesztettet s a szegényt,

Nem látod, van-e remény, vagy ha a remény törött.

Amit nem látsz,

Amikor feladnád,

Vagy amikor siránkozol,

Hogy bezzeg, ha lehetnél máshol,

Már szinte utolsó esélyként azért imádkozol,

Akkor minden rendben lesz. – Szeretném, ha tudnád.

2019

Átlagos fogyasztó

A holdvilág tudja csak, hogy mit érzünk,

én meg a dopamináradat

az agyamban,

az ágyamban,

ketten evezünk.

A növő Hold várja a Nap sugarát,

amikor hirtelen megtébolyodik

száz szent szinapszis:

felszólít, hogy menjek,

hogy menjek tovább,

folytassam,

az életemért!

A halálom holdja növekszik csak,

s az eszemen a maradék fény

sötétté válik, már a villám dörömbölését sem hallom,

szabad vagyok, és olyannyira rab,

ez egy rab álom.

Százszor vagy egyszer se, részegen megholt élet –

részeg, mint az erdőtűzben a saját égett szagától

a bambuszon a gyümölcs, az érett,

mint a fiatal, a Pestre révedt,

olyan, mintha ragaszkodna hozzám

– egy tévedt ín berögződése.

Amikor önmagáért van az élet,

teret engedünk a függőségnek,

elfeledjük az önzőséget, a létet,

élünk

– ez nem élet,

részeg és nem ébredt,

félek és nem kérek segítséget,

segítség, esedezem, Isten, érted!

Nem sima fogyasztó vagyok:

fiatal, fess, szelíd,

komoly, szép és naiv,

ügyefogyott, vén és avitt

– a függőt nem láthatod.

2019

Befejezetlen

Van, ami soha nem telik le,

A te dallamod… amit én dalolok,

És legbelül önmagam vagyok,

Arra várok, hogy te leplezd le,

Te… hogy a dallamodat dúdolom

Mint himnuszt az elmémben

Magunkra gondolván ekképpen,

Hogy van-e más vígaszom,

Hogy van-e valaki… nem flegma,

Hogy megleltük-e az egységet,

Segíthet-e a segédlet,

Hogy látod-e a lelkem ma,

Rád nézek… lassan már rád se,

Csak a pillanatnak élek,

Vagy a régi pillanatnak, szegénynek,

Ezért vagyok csak a mese,

De bár te vagy a csattanó, a különös tanulság,

Nem derítlek ki, míg élek,

Mert olyan vagy, mint a következtetés, amit akkor vélek

Felfedezni, amikor a többi már hazugság.

2019

Egyszeri költő

/A költészet napjára/

Igazi költőnek

Szívéből szól verse,

Ösztönből is: Eme

Világképet fesse!

Fesse le az égről!

„Hisz’ majdnem megszólal!”

Betűiben írja

Csodát le a tollal!

„Nem vagyok én költő…

De szívemből szólok,

Lüktetést és ömlő

Gondolatot szórok.

Ez az egyetlen jegy,

Mely arra jellemző:

Összevissza rebben,

De legalább meddő.

Rímeim? Hibásak.

Lusta vagyok nézni.

Ami eszembe kap,

Azt tudom leírni.

Szeretek én embert,

Szeretek én mást is,

Nem is egyet, többet!

S ezt az egy sort máris…

Átcsapom hát ide,

Mert nincs időm másra.

Mondandóm lényege:

Költészet kell mára!”

2017

Csak egy világ

Egy világ, ahol a lap fölött görnyedő ember szenvedélyből ír,

Ahol a rágalommal mindig minden többet bír,

Ahol a szénceruza színe rózsaszín, nem szürke,

S ahol az élet nem robotgyár, ugyan nem is fürge.

Egy világ, ahol a rímek szabadok, a művészet szabad,

Ahol a szenvedélybeteg mellett lehet egy-két szavad,

Egy világ, ahol a felszínes olyan felszínes,

Hogy senkit sem érdekel az, ami üres.

Egy világ, ahol az iskolában élve tanítanak életre,

A világ, melyben nem nézik az érdektelent képedve,

A világ, ahol az irónia alap,

S a világ, ahol a szemerkélő eső szalad.

Egy világ, ahol mindenki sokat elfelejt,

Ahol a bánatból az út nem le, hanem felfelé lejt,

Ahol a szócsaták fordulatai nem fordulnak meg,

Hanem ottmaradnak, s helyben ülnek meg.

Egy világ, ahol az életút nem más, mint a cél,

A világ, ahol álmaimban, csak álmaimban élek én,

A világ, ahol minden olyan, mint te: önérzetes,

Az a világ, ahol semmi sem tökéletes.

Egy világ, ahol a tökéletlen elég s jó,

Ahol a beteg nem beteg, csak gyógyuló,

Ahol az ima nem megszokás,

Ahol van mindig megújulás.

Egy világ, ahol a csúnya is létező,

Egy világ, ahol megszületik a gyermek, az éhező,

Egy világ, ahol öröm a sírás,

Ahol buli, amikor „nincs bírás”.

Egy világ, ahol a szabadság fogság,

Az a világ, ahol az élet maga honvágy,

Egy világ, ahol mindannyian élünk.

Egy világ, ahol egy szép, de hervadt virágot

Szintúgy „lecserélünk”.

Egy világ, ahol az időpont

Nem kérdőjel, hanem pont,

Ahol a mérték

Az igazi érték,

Ahol a szótlanság

Józanság,

Ahol világ

A virág,

Ott vagyok igazán otthon.

Isaszeg, 2019. szeptember

Egy bumeráng naplója

Elindulok, de visszamegyek.

Gondolkodok, de félbehagyok.

Emlékezem, de elfeledek.

Tudod-e, hogy én ember vagyok?

Elhibázom, de kijavítom.

Megmondom, de így hibázok.

Elkészítem, és kihajítom.

Felmelegszem, de megfázok.

Elmegyek, de visszajövök.

Keresek, de nem találok.

Elszomorít, de röhögök.

Elindulok, s meghátrálok.

Átélek, de elfeledek.

Ott vagyok, de nem vagyok ott.

Átélek, és nem feledek.

Otthagyom őt nem hagyva ott.

Változom, és megmaradok.

Válaszolok, majd kérdezem.

Elindulok, nem haladok.

Összeteszem a két kezem.

Egy levelet most itthagyok.

Nélküled, és veled élek.

S csak azért, mert ember vagyok,

Elindulok, de visszanézek.

A remény köszön még belőled,

A remény: az, mi elragadt téged is, meg engemet.

Megyek, szinte hogy eldőlök.

Megyek, és nem látogatom a szép eget.

Szívünk összevissza rezzen,

Suhannak a szellőcskék a fák között,

Szólhatsz, de nem fogod látni,

Mi gyötri, jaj, mi marja a lelkemet.

Dohányfüst az, kicsit itt-ott

Szökdécselve s fuldokolva meghalok.

De ha lenne egy kis remény,

Bizony, én is megköszönném, mit tudok.

Mire van a sok jó részlet,

Mire van a fél, az egy: számadatok,

Ha egyre megy minden ember,

Csak halálunk egyetlen, mi adatott.

Ha egyre megy mind az ember,

Dohányfüst is, alkohol is, a szép ég is,

egészség is, szerelem is, s a mindenség

együtt van, s egyszer.

Isaszeg, 2019. március

El Camino

Már kimerült vagyok vízért futni,

Vízért többet nem futok,

Ha magam által jobb helyzetbe nem jutok.

Ha azt hiszem, lehet kényelmesebb,

Többet már nem hiszem.

Ha élve maradok, és ha nem, cselekszem.

2019

Fanatizmus

Én

Lezáratlan kérdésekben punnyadok.

Magamban, nem magányban vagyok!

Besárgult bizonyíték kell, hogy újat hagyok.

Vagy, ha az sem segít semmin?

Azóta ülök, hogy elkezdtem.

Ülök, előttem szerpentin.

A föld mozog velem, jómagam nem mozgok.

Egy inerciarendszerben alszom, konok kezem remeg,

Te meg?

A szíved vagy, főlsz az időben.

Illően.

Meghasad az elme a vakítóan bódító szépségtől,

Hogy még mindig, mindig nem dőltünk le a szent székről,

Még akkor sem, amikor az ördög nézett a tükörből kérdően.

Meddig bírod?

Hát nem érzed, ez a csoda magány zamata?

Kifogások, hogy neked így jó,