Frédéric Lenormand

Marie Antoinette

titkos szolgálata

A királyné nem pihenhet

Kossuth Kiadó

Tartalom

1.  Aranyat ér

2.  Csontkárosodás

3.  Egy péntek a Csendes-óceán végvidékén

4.  Versailles a színfalak mögött

5.  Galamb francia módra és róka borral

6.  Badarságok és régi irkafirka

7.  Veszélyes viaszbaba

8.  Száll a kókusz fészkére

9.  Diplomácia a biliárdasztalon

10.  Zökkenők és lelécelés

11.  Síron túli bosszúságok

12.  A tücsök és a hangya

13.  Ki meri megkopasztani a királynét?

14.  A Rózsa és az Orchidea

15.  Banán borral

16.  Apró hazugságok barátok között

17.  Éjfél a kertben

18.  Viaszlakodalom

19.  A halál és a véletlen

20.  Az aranytojást tojó tyúk fellázad

21.  Hogyan késztessük pirulásra a Rózsákat?

22.  Csonttörténet

23.  Pánik Versailles-ban

24.  Kenyér és szerelem

25.  Fejtörő a bankároknál

26.  Az éjszaka tanácsot hoz

27.  Rekviem arany-dúrban

28.  Ki mint veti ágyát, úgy alussza álmát

Történelmi kitekintés

Impresszum

Marie Leroy-nak és Jeanne Pois-Fournier-nak, a szerkesztők királynéinak

„A nő nem viselkedhet nemesebben
és becsületesebben […],

királyné királynéhoz méltóbban,
mint ha egész ember módjára él.”{1}

Stefan Zweig: Marie Antoinette

A személyek

Marie Antoinette

Franciaország királynéjaként folyton halálosan unatkozott, a divat jelentette számára az egyetlen szórakozást. Egy napon elhatározta, hogy felállítja a saját titkos kabinetjét, mely által diszkréten részt vehet Franciaország belügyeiben… És ha lehetséges, fényt derít némely pikáns rejtélyre! És ki szolgálhatott volna számára jobb titkos ügynökként, mint a fodrásza, Léonard, és a varrónője, Rose Bertin?

Rose Bertin

A varrónő ugyanolyan igényes a gyűszűjével felfegyverkezve, mint amilyen a környezetével szemben. Amellett, hogy látványos ruhákkal kell kicsinosítania a királynét, kénytelen együttműködni Léonard-ral, egy léha fodrásszal, hogy nyomozásokat folytasson a márkinők szalonjaiban, csakúgy, mint az alvilágban.

Léonard Autier

A mindig kócos Léonard a fodrászok sztárja, az egyetlen, aki hozzáérhet Marie Antoinette hajához. Tivornyázó, nagy játékos és nagyivó, az élete kész gyönyörűség volna, ha nem lenne kénytelen társulni a komoly és ragyogó Rose Bertinnel, hogy gyilkosok után rohangáljon, mint azt legkiválóbb ügyfele, Franciaország királynéja parancsolta neki.

XVI. Lajos

Ez a „szegény ember”, ahogy Marie Antoinette nevezte, túlságosan elfoglalt az órák és a zárak javítgatásával, így nemigen érdeklődik az iránt, mit csinál a felesége vagy a miniszterei. Szerencsére a királyné kettejük helyett is figyel.

A regény 1775-ben játszódik Párizs és Versailles között, miközben dúl a „nagy lisztháború”: az új kormány liberális politikájára válaszként az országot népfelkelések fenyegetik. Minden hasonlóság a közelmúlt eseményeivel csak a szerző által szándékolt véletlen egybeesés lehet. Vagy nem. Vagy igen.

1.

Aranyat ér

1775 áprilisa a legszebb április volt, olyan, amilyet a franciák hosszú idő óta nem láttak. Az egyik, a Madeleine körút melletti negyedben Rose és Léonard felsegítette Rochambeau marsallnét a hintójába, miután felöltöztették és megfésülték, mert egy zenés teadélutánra volt hivatalos. Léonard megháromszorozta a marsallné hajméretét, hogy Rose rá tudjon illeszteni egy Menorca bevétele{2}-típusú puffot.{3} Tisztelgés volt ez a férje nagyszerű fegyverténye előtt, egy ágyúnaszáddal és egy kis tengerészezreddel, amely puskára tűzött bajonettel masírozott a hajában. Beülni a hintóba kényes művelet volt a ruha terebélyessége és a hajviselet magassága miatt. Meg kellett volna emelni a kocsi tetejét.

– A kalap túl vaskos! – mondta a fodrász.

– A haj túl bodros! – mondta a varrónő.

Kiszedették hát az ülést, úgyhogy az ügyfelük egy párnán ült a kocsiban. Nem volt éppen kényelmes, de a marsallnét biztosították arról, hogy rendkívüli jelenség lesz majd a fogadáson. Lehet, hogy mások fiatalabbak, csinosabbak, rangosabbak, de egyikük sem büszkélkedhet majd egy Rose Bertin-öltözékkel és egy Léonard-frizurával a királyné hivatalos szállítóitól. Pillanatnyilag persze… a marsallné hátsója csaknem a földet verte. De ez szükséges áldozat volt.

Nézték a távolodó hintót. Egy újabb tiszavirág-életű műalkotás, amely csak arra jó, hogy néhány meghívott megcsodálja egyetlen estén, és amely nyomban semmivé lesz, mihelyt a marsallné lefekvéshez készülődik. Minden ügyfelük ilyen Hamupipőke volt, ők pedig a kislányos, ám tömött bukszájú párizsi nők tündérkeresztanyái. A reklám, amelyet Marie Antoinette jelentett számukra, megváltoztatta az életüket. Pontosan azt csinálták, amit akartak: minél extravagánsabb az eredmény, annál tetszetősebb.

Mindazonáltal kénytelenek voltak elfogadni bizonyos megrendeléseket. Jelen esetben a marsallnéét, aki Carengo elnökasszony barátnője volt, aki szívességet tett Württemberg hercegnének, akinek senki se mert nemet mondani. A legfőbb hátrány az volt, hogy mindketten kellettek ennek a művészi bravúrnak a sikeréhez: az egyikük feltornyozta a hajat tejszínhabbal, a másik kitalálta a hozzá illő ruhát és kalapot. Így aztán arra ítéltettek, hogy összefogjanak és elviseljék egymást.

De ők nem viselték el egymást.

– Na jó – mondta Rose. – Hol van a kocsi, amelyik idehozott minket?

– Elküldtem – felelte Léonard.

– Mit csinált? Mafla!

– Olvastam egy cikket a séta jótéteményeiről. Az angoloknál ez a szokás, imádják a természetet.

Rose kereste maga körül a természetet, de csak lócitromot látott és az utca közepén patakokban folyó szennyvizet.

– A cikk azt is megmondta, miként lehet elkerülni, hogy bemocskoljunk egy selyemruhát, amelyet lehetetlen kitisztítani? És a szatén körömcipőimmel mit csinálok majd?

De Léonard csak erősködött, hogy gyalog menjenek vissza a Saint-Honoré utcába, hogy élvezzék a tavaszt, és egy kis testedzés sem árt. Már egy hete nem esett, az utcákon megszáradt és porrá vált a sár, nem fogják bepiszkítani a drága ruháikat, és a bérkocsi árát is megspórolják.

Egy fejük fölötti ablakpárkányon egy kanári kalitkája keltette fel a figyelmüket.

– Hallja, hogy csicseregnek a kismadarak? – kérdezte Léonard.

– Méhszarfalók!

Mennydörgő hang tette tönkre ezt a békés hangulatot. Egy pékség előtt az összeverődött tömeg a szüntelenül emelkedő árak ellen tiltakozott. Egy asszony érkezett három sovány gyerekével.

– Szégyen ennyiért adni a kenyeret! A végén nem lesz más ennivalónk, mint a fillérjeink. Úgysem érnek már semmit sem!

Rose-t és Léonard-t bűntudat fogta el. Épp az imént adtak el nyolctallérnyi szalagot és póthajat, miközben a szegény nép nélkülöz. Bementek a pékségbe, vettek néhány veknit abból a méregdrága kenyérből, és szétosztották az ott álldogáló családanyák között.

Nem ez volt az első éhínség, amelyet a királyság megélt, de ez érthetetlen volt, mert lisztből nem volt hiány. Csak éppen megfizethetetlenné vált, aminek az okát senki sem tudta.

Egy első emeleti erkélyről egy kikiáltó biztatta a járókelőket.

– Gyerünk, hölgyeim és uraim, vegyenek egy szelvényt a Lelencgyerekek sorsjátékra! Hallgassanak a szívükre! Száz nyereményt sorsolunk ki, öt és tíz font között! Használják ki a szerencséjüket!

Ez egyike volt azoknak a „kegyes sorsjátékoknak”, amelyeket az egyházi intézmények szerveztek a nyomorultak megsegítésére. Törvény tiltotta ugyan a szerencsejátékokat, de a Korona kivételt tett a jó célok érdekében. Jelen esetben ez az árvák táplálása volt.

– Veszek egy sorsjegyet – mondta Léonard. – Gondolom, maga is.

– Na, mondhatom, sokba kerül nekem ez a gyaloglás magával!

– Fukar!

– Haramia!

Egy éjkék ruhás hölgy rózsaszín jegyeket osztogatott, amelyek ellenőrző szelvényeit egy hordóba tették.

– Tíz garasért kipróbálhatja a szerencséjét! – közölte a hölgy.

– Ó, igen, de azért… – mondta Léonard.

Arról volt szó, hogy kenyeret vesznek az árváknak, nem arról, hogy vajas kaláccsal tömik őket. Nyájas mosollyal fordult az asszonyhoz.

– Tudja, mit? Osszuk el egy jegy árát! Féláron könnyíthet a rossz lelkiismeretén!

– És maga? Maga meg könnyíthet a bukszáján – felelte Rose.

A lelencgyerekek otthonának hölgye kettétépte a jegyüket, a felét odaadta a Léonard-nak, a másikat meg a jegyszedőnek, aki felemelte a hordó fedelét, és beledobta. A sorsolásra fél órával később került volna sor.

– Ó, nem, én nem jövök vissza! – mondta Rose. – Rettenetesen fáj a lábam!

– Mimóza – gúnyolódott Léonard, pedig maga is hasonlóképpen volt az új cipőjével, amelyet a marsallnéhoz vett fel.

Leültek a szemközti kocsmában, és amíg várakoztak, elszürcsölgették az utolsó évjáratú lőrét, amelyről a Goutte-d’Or tanya a nevét kapta. A szőlő a montmartre-i domb oldalában termett.

– Mi a számunk? – kérdezte Rose.

– 326.

– Mondja csak, a 326-szor tíz garas mennyi kenyérre elég?

Nos, a szinte óránként gyorsuló áremelkedés miatt ezt a pénzt nagyon gyorsan el kellett volna költeni, különben a kis árváknak csak egy falat lett volna az egész vacsorájuk.

Rose-nak az az ötlete támadt, hogy a tavaly téli eladatlan áruját felajánlja a lottózónak. És csinálhatna egy puffot is „árva módra”: kis kartonangyalkákkal díszített kalapot.

– Csináljon inkább egy puffot „liszt módra” – tanácsolta Léonard –, ez a hét témája. Egy kis malom és egy kis szamár, a hátán gabonás zsákokkal.

– Jó ötlet. Modellt állhat a kis szamárhoz.

A mondott órában a sorsolásra vágyók gyülekezni kezdtek az udvaron. Türelmesen várakoztak néhány percig, miközben az árvaház alkalmazottai feltaszigálták a hordót egy emelvényre.

Rose ezalatt a kedvenc időtöltésével foglalatoskodott: megpróbált az emberek életére következtetni a ruhájuk alapján. Észrevett egy finom urat jó szabású, noha kissé viseltes angol szalonkabátban. Minden bizonnyal egy angol, aki Párizsban él. De nem vagyonos kereskedő: akkor lecserélte volna kopottas öltözékét. Talán konzul vagy egy nem túl jól fizetett követségi alkalmazott, aki vágyakozik a hazája után.

Egy idős ember poros kabátban álldogált, a cvikkere és a tintafontos gallérja aktakukacra utalt. Nem messze tőle egy erős testalkatú leányzónak viaszfoltok éktelenkedtek a kézelőjén: vagy ügyetlen volt, vagy a gyertyaárus mesterséget űzte. Nem messze tőle egy hivalkodóan és magamutogatóan öltözött úr úgy festett, mint egy kreol, aki azért jött a fővárosba, hogy elegye a jövedelmét. Minden bizonnyal cukornád- vagy kávéültetvényes: az a fajta, aki a vagyonát a rabszolgaságnak köszönhette, és a bűnét ilyesfajta jó cselekedetekkel váltja meg.

Csengőhang vetett véget a várakozásuknak. Kihirdették a sorsjáték végösszegét, és megköszönték a résztvevőknek, hogy segítettek ételt adni az árváknak. Egy fiúcska elkezdte kihúzni a hordóból a nyertes szelvényeket. A szemét bekötötték. A nyeremények egymás után sorjáztak, a legszebbektől a legszerényebbekig. A kihirdetett számok tulajdonosai a színpadhoz léptek, hogy átvegyék a nyereményüket. Az egyikük a viseltes szalonkabátos úr volt, aki tényleg brit akcentussal beszélt. A feltételezett ültetvényes egy nagy fafeszületet nyert, amelyet sietve átadott a vallási intézménynek. Végül a 326-ost szólították. Léonard ellenőrizni akarta a számot, de Rose megragadta a sorsjegyet tartó kezét, a magasba emelte, és hevesen integetett vele.

– Mi vagyunk azok! Itt! Hé!

Aztán halkan odasúgta Léonard-nak:

– Ha ez valami női holmi lesz, átengedi nekem?

A kikiáltó beletúrt a ládába, amelyben a kis tételeket tartották.

– 326, tessék! Egy ragyogó amerikai népművészeti alkotás, amelyet bátor hajósaink hoztak!

Azzal Léonard kezébe helyezett egy kisebb kőszobrot, amely a fodrász számára ismeretlen civilizációból származott. Fintorgó, horgas orrú, tollkoronás emberkét ábrázolt.

– Hát ez meg mi? – kérdezte Léonard.

– Nyilván valamelyik amerikai isten – felelte Rose. – Tudja, aki követeli, hogy foglyokat áldozzanak neki, és tépjék ki a szívüket.

A szobrocska nem volt túl nagy, nagyjából egy láb magas lehetett. De nagyon tömör volt, kompakt, sőt nehéz. Rose meglepődött, amikor kézbe vette: majdnem előrebukott a súlyától.

– Megvan a súlya az amerikai népművészetnek!

Visszaadta a fodrásznak, anélkül hogy a véleményét kérdezte volna. Miközben próbálta megtartani az egyensúlyát, észrevette, hogy néhányan körülöttük bosszús arccal méregetik őket.

– Csinos darab – mondta a poros kabátos ember. – Átveszem maguktól három fontért, ha gondolják.

Az angol is odasietett hozzájuk.

– Nem akarják átengedni nekem ezt az egzotikus különlegességet? Gyűjtöm az ilyeneket, öt fontot adok érte.

Léonard nyomban kész lett volna eladni nekik a szobrot, ha másért nem, hát azért, hogy ne kelljen hazáig cipelnie azt a rémséget.

– Itt van tíz font – mondta a leányzó, akinek viaszfoltos volt a ruhája.

– Én tizenötig is elmegyek – erősködött az angol.

– Sajnálom – közölte Rose. – Nem vagyunk árusok.

Majd kihúzta a megdöbbent Léonard-t az utcára. A fodrász szétvetett lábbal követte, mint egy fegyenc, aki vasgolyót és láncot cipel.

– Mi ütött magába? – tiltakozott. – Fillérekért kaptuk meg, és most a százszorosát kínálják érte!

– Pontosan, ez túl sok. Öt fontért odaadtam volna egy őrült gyűjtőnek. De ha többet kínálnak érte, mint amennyit ér, az azt jelenti, hogy többet ér, mint amennyit kínálnak érte. Tizenöt font viszont túl alacsony ár egy ekkora rejtélyért.

Hátrafordult. Észrevette, hogy többen a nyomukban vannak. Meggyorsította a lépteit, hogy lerázza őket.

– Várjon már meg! – szólt rá Léonard. – Én itt Sziszüphosz{4} szikláját görgetem!

– Ez a nagyokosok büntetése, szokjon hozzá!

Léonard nehezen futott, folyton zihált, ami nem akadályozta meg abban, hogy panaszkodjon.

– Ó, ezek a szerencsejátékok! Ezek csapdák! Az ember kihívja a sorsot, az meg bosszút áll!

Berohantak egy harisnyastoppoló bódéjába, aki épp kiment, hogy a falnál könnyítsen magán. Egymáshoz préselődve, mozdulatlanul nézték, amint a gyertyaárus, az angol és a poros kabátos emberke elsiet előttük.

– Látja! – mondta Rose. – Gyanús ez az egész. És vigye onnan a kezét, de rögtön!

Léonard visszahúzta elkóborolt karját, és elismerte, hogy elég furcsán viselkednek az üldözőik. Rose kitekeredett nyakkal próbálta szemügyre venni a szobrocskát, amelyet szorosan a hasához szorítva tartott.

– Ennek az amerikainak tátva van a szája, mintha mondani akarna nekünk valamit.

– A fejét elnézve káromkodik. És tőlem is hallhat néhány csúnya szót, ha egészen a Saint-Honoré utcáig cipelteti velem ezt a követ!

Miközben azon civakodtak, ki hagyja el elsőként a bódét, a szobor kicsúszott a kezükből, és a földre zuhant.

– Na tessék! – mondta Rose. – Most tönkretette! Semmi törékenyt nem lehet magára bízni!

– Kétlem, hogy törékeny lenne, macskakőből faragták ki.

Rose megfordíttatta Léonard-ral a szobrot, hogy megnézze, nem csorbult-e ki az alja. A talapzat hátoldalán ez a felirat volt olvasható: PSMCIIRE. Ami semmit sem jelentett számukra. Az asszony ide-oda forgatta a szobrot, és észrevett a kőemberke hátán egy karcolást.

– Te szent ég!

– Mi van? Hiányzik belőle egy darab? – rémüldözött Léonard. – El kellett volna adnunk, amíg ért valamit. Tizenöt fontot vesztettünk!

– Nem, nem hiszem, hogy ennyit ér – mondta Rose, aki le sem vette szemét a karcolásról.

Csak nézte a makulátlan, csillogó, aranyló csíkot. Ahol a kőszínű festék lepergett, fém bukkant elő. A kalaposnő levette a vállkendőjét, és beburkolta vele a titokzatos szerzeményüket. Senki sem tudhatja meg, hogy a nyílt utcán minden kíséret nélkül egy hatalmas, tömörarany tömbbel sétálnak.

– Nem hiszem, hogy vesztettünk tizenöt fontot, azt hiszem, sokkal többet nyertünk.

„Sokkal több kellemetlenséget” – ez lett volna a helyes kifejezés.

2.

Csontkárosodás

Amikor odaértek az üzleteik környékére, frakkos férfiakat láttak ácsorogni a fodrászüzlet előtt.

– Hoppá! – szólalt meg a kalaposnő. – Hitelezők! Na, viszlát!

Faképnél hagyta Léonard-t, és eltűnt a divatüzletében, hogy elmeneküljön a fenyegető „zuhé” elől: lebélyegzett papírdarabok hullottak alá, „Azonnal fizetendő!” felirattal. Aztán jobbat gondolt, és visszafordult.

– Adja csak ide azt!

Kitépte a szobrot Léonard kezéből, és biztos helyre vitte, azaz messzire a szórakozott fodrászoktól és a mohó végrehajtóktól.

– Léonard Autier úr? – kérdezték az idegenek.

– Attól függ, miért kérdezik.

Signeroles és Bourgounioux urak álltak Léonard előtt a párizsi parókakészítők, fodrászok és sebészek céhéből.

– Sajnálom, uraim, de nem foglalkozom férfiak hajával.

– Attól tartok, hamarosan már senkinek a hajával nem foglalkozik – figyelmeztette Bourgounioux úr.

A cégtáblán lévő feliratra mutattak – „Léonard, parókakészítő mester” –, alatta pedig rózsaszín alapon liliommal díszítve ez állt: „A királyné szállítója”.

– Tudnia kell, uram, hogy a céh jóváhagyása nélkül senki nem nevezheti magát parókakészítő mesternek.

Léonard hiába lett volna akár a királyné fodrásza is: őfelsége is tisztelte a mesterségek céheit. Szerződéseik és előjogaik a társadalmi rend egyik tartóoszlopát jelentették.

– Rendben van, boldogan beiratkozom, mondják meg, mennyivel tartozom.

Signeroles és Bourgounioux urak félig mosolygós, félig gyomorgörcstől rángó arcot vágtak.

– Az nem úgy van, hogy „beiratkozik”. A céh nem választja el egymástól a parókakészítő, a borbély és a seborvos mesterséget. Le tud vágni egy végtagot, Autier úr?

– Nem, de megpróbálhatom, ha szíveskednek kölcsönadni a karjukat.

Ezútal Signeroles úron volt a sor.

– Össze tud varrni egy sebet, Autier úr? Tud eret vágni egy páciens csuklóján? Vagy a bokáján? Esetleg a nyakán?

– Ez valóban szükséges volna ahhoz, hogy bodorítsam és fürtökbe rendezzem a hölgyek haját?

– Nem ez a kérdés! Az ön tudatlansága felháborító testületünk ezeréves hagyományaira nézve! Seborvosi diploma nélkül nincs jóváhagyás!

Signeroles a kollégájára mutatott.

– Bourgounioux úr, akit itt lát, tökéletesen össze tud varrni vörösre hevített tűvel egy eret és keresztöltéssel egy sebet, ha úgy hozza a szükség.

Az emlegetett úr minderre rákontrázott.

– Saját szememmel láttam, hogy az itt jelen lévő Signeroles úr helyre tette egy munkás kificamodott vállát, amikor az a fodrászszalonja előtt leesett a szekérről!

– És azt tudják, hogyan kell duplán csavart hajfonatot készíteni? – kérdezte Léonard.

Az urak kissé elpirultak.

– Tudja, Autier úr, a seborvos-borbély-parókakészítő valódi értéke az, hogy mindent meg tud csinálni! A nappal vagy az éjszaka bármelyik órájában megkérhetik, hogy fésüljön egy kontyot vagy mentsen meg egy életet!

A jelölt megmakacsolta magát.

– Gondolkozzon, Autier úr! Ha meg akarja tartani a „parókakészítő mester” titulust ezen a cégtáblán, fel kell emelkednie a kollégái színvonalára!

Léonard rosszkedvűen tért haza. Nem gondolta volna, hogy az elefántcsont fésű és a hajsütő vas kezelésében szerzett jártasság után a szikét és a pipettát is meg kell tanulnia kezelni.

A fodrászszalonban két fivére, Pierre és Jean-François a segédeikkel csigákból alkotott kontyokat búboltak fel a márkinék feje tetejére. Mindenütt parókák várakoztak viaszból vagy fából készült fejeken, ezek szolgáltak modellként.

– Ki kell tanulnunk a seborvosságot – jelentette be Léonard.

– Csak neked – felelte Jean-François. – A látogatóid vagy fél órán át oktattak bennünket: egyedül a tulajdonosnak kell megszereznie a diplomát.

– Találtunk is neked egy címet – tette hozzá Pierre.

Odanyújtott egy cetlit, amelyre a helyi orvos felírta: „Saint-Côme iskola, Saint-Germain negyed.”

* * *

Léonard másnap meg is jelent az iskolában bodros és bepúderezett hajjal, mintha egy pókhálókkal teli padláson vívott csatából érkezne. A kapualjban portás ücsörgött a fülkéjében.

– Azért jöttem, hogy sebészeti órákat vegyek az előadóteremben. Van még hely? – kérdezte a fodrász.

A portás megnézte a beiratkozási füzetet. Az érvágás- és a melegborogatás-órák már beteltek.

{1} Németh Andor fordítása, a kötet végén található Zweig-idézetek szintén a Pesti Szalon 1993-as Marie Antoinette-kiadásából valók.

{2} Menorca: a Földközi-tenger nyugati részén fekvő, ma Spanyolországhoz tartozó sziget, a Baleár-szigetek második legnagyobb tagja. A hétéves háborúban Franciaország és Anglia harcolt a szigetért, amely 1756 júniusától a háború végeztéig a franciák kezére került – a ford.

{3} Puff – szoborszerű építmény, a hajdíszítésnek a korszakban divatossá vált formája – a ford.

{4} Sziszüphosz kihívta az isteneket, így büntetése az volt az alvilágban, hogy vég nélkül kellett görgetnie egy sziklát.