A mű eredeti címe: Micah McKinney and the Boys of Summer

Szöveg: Nina Chapman

Borító illusztráció: Mirelle Ortega

Desinger: Hilary Wacholz

Text copyright © 2020 Nina Chapman

Hungarian Translation © Binder Natália

All rights reserved

A kiadó írásbeli engedélye nélkül sem a teljes mű, sem annak része semmilyen formában nem sokszorosítható.

Kiadta a Menő Könyvek, a Manó Könyvek Kiadó Kft. ifjúsági könyvkiadója, az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja, 2021

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Binder Natália

Felelős szerkesztő: Edinger Katalin

Műszaki vezető: Rácz Julianna

Elektronikus könyv: Szegedi Gábor

ISBN 978-963-584-173-8

Walter Gwynnek, akinél jobb apáról
nem is álmodhat egy lány

ELSŐ FEJEZET
Még 81 nap

A következő fog történni. Új barátaim lesznek innen az új környékről, és együtt szépen besétálunk a hetedikbe. Én teljesen más csaj leszek. Mondjuk, lecserélem a lepukkant, trottyos, fiú rövidgatyát valami szűk farmerre, és végre kinő a cicim – persze, az a kerek fajta.

Kinyitottam a szemem, és nagyot sóhajtottam. Mélyen beszívtam az édeskés, citromos illatot, amit az a magnóliafa árasztott magából, ami alá behúzódtam. Éreztem, hogy a testem még jobban belesüpped az új ház előkertjének pázsitjába, szinte húzott lefelé. Újra lehunytam a szemem, és sorra vettem minden eshetőséget. Egy új környéken bármi megtörténhet. Akárki lehetek.

A nyári szünet második napja volt. Ez azt jelentette, hogy még nyolcvanegy napom maradt. Nyolcvanegy nap, és kezdődik a hetedik osztály. Nyolcvanegy nap a tizenharmadik szülinapomig. Nyolcvanegy napom volt rá, hogy összerakjam magam.

Ki tudja? Lehet, hogy nyolcvanegy nap elég lesz, hogy elfelejtsem, mi történt. Hogy elfelejtsem, milyen nagy rakás szerencsétlenség lettem végül hatodikban. Lehet, hogy ennyi idő Libbynek is elég lesz, hogy elfelejtse. Lehet, hogy minden olyan lesz, mintha az égvilágon semmi nem történt volna.

***

– Öcsém… Ez a csaj kinyiffant?

A fiúhangra egyből kipattant a szemem, de a texasi nap nagyon fényes volt, túlságosan fényes. Elaludhattam, mert a magnóliafa árnyéka már egész máshol járt, mint amikor behúzódtam alá. Most kiterülve feküdtem kint a tűző napon, miközben három emberi alak körvonala lebegett fölöttem.

Nagy nehezen összeszedtem magam annyira, hogy fel tudjak ülni. Próbáltam beárnyékolni a szemem. A középen álló srác közelebb lépett, hogy eltakarja előlem a szemkápráztató napfényt.

– Így jobb? – kérdezte.

Hirtelen szinte megbénultam. Világoszöld szeme és kreolbarna bőre volt. Koromfekete haja kusza tincsekben állt felfelé… de olyan menőn, mintha direkt ilyenre lőtte volna be. A mögötte álló két srác közül az egyik alacsony volt és vézna. A másik, nagyobb darab srác arcán letörölhetetlen vigyor terült szét.

A magasabb srác a zöld szemű mögül bámult rám.

– Csajszi, neked csupa fű a képed. A nyálad is folyt?

Megint a középen álló srácra néztem. Nem tudtam túltenni magam azon a szempáron. Olyan tengerzöld volt, hogy festeni se lehetett volna szebbet. Hirtelen nagy csönd lett, és rájöttem, hogy mindhárman engem bámulnak, hogy én mit bámulom a zöld szeműt. A nagyszájú srác gúnyosan horkantott egyet, én meg fülig pirultam, mert felderengett, hogy mondott valamit a nyáladzásról meg fűszálakról. Talpra kecmeregtem, és hátat fordítottam a srácoknak, hogy háborítatlan magányban söpörhessem le az arcomról a gazt.

Most tényleg folyt a nyálam?

– Luke vagyok – szakította félbe gondolataimat a zöld szemű. – Ő meg itt Ryan. – A bal oldalán álló szégyellős fiúra bökött. – Ő pedig Josh – intett a szemétkedő felé.

– Myka! – kiabált apám a bútorszállító teherautó mellett állva. Egy doboz volt a kezében, és éppen azon küzdött, hogy az ingujjával valahogy kitörölje az izzadságot a szeméből. – Gyere, segíts nekem bevinni ezt az utolsó két dobozt.

– Mennem kell – mondtam a zöld szeműnek.

– Jó.

Hanyag félmosolyt lőtt felém, amitől egyből összeugrott a gyomrom. Olyan fejet vágott, mint aki tud valamit, amit én nem.

– Még találkozunk, Myka.

– Öcsém, de gáz ez a csaj – mondta a bunkó srác, még azelőtt, hogy megfordult és elindult volna. – Menjünk hozzánk!

A másik kettő követte az utca túloldalára, de ahogy elindultak, még lopva visszasandítottak rám. Egyenesen őket bámultam, úgyhogy csúnyán rajtakaptak. Összerezzentem és sarkon fordultam. A teherautó felé vettem az irányt, ahol apám ácsorgott, rám várva.

– Hát… – somolygott azzal a jól ismert arckifejezéssel, amit az ugratásomra tartogatott. – Azt hiszem, ez a 10 kilométer nem volt elég messze.

– Ezt meg hogy érted?

– Messzebbre kellett volna költöznünk, ha távol akartam volna tartani tőled a fiúkat. Valószínűleg el kellett volna költöznünk Wichita Fallsból. Sőt talán egész Texasból.

– Ja, persze – motyogtam, és kivettem a dobozt a kezéből.

– Nem is tudom. Ha ilyen fiúhordák kujtorognak a környéken, akkor a legjobb lenne egy sóspuska, de addig megteszi majd a magasnyomású kerti slag is.

Apu megborzolta az amúgy is kócos hajamat, amitől az most végleg megadta magát, és ettől kezdve a szőke konty ide-oda ugrált a fejemen.

Elengedtem a megjegyzést a fülem mellett, és az új házunk felé fordultam.

– Mondjuk, szerintem egyedül is el tudom őket ijeszteni, elég a nyáladzást bevetnem – mormoltam az orrom alatt.

– Mit mondtál?

– Semmit – szóltam vissza a vállam fölött, és próbáltam jobb fogást találni a dobozon. – Ezt hova vigyem?

– Csak rakd be a nappaliba a többi mellé. Később is ráérünk szétválogatni.

A tornácon megtorpantam egy pillanatra, és alaposan szemügyre vettem az előttem álló házat. Kisebb, mint az előző, és messze nem olyan szép. Minden sivár és üres volt, magát a tornácot is beleértve, ahol éppen álltam. Ettől belém hasított, hogy mennyire hiányzik a régi hintaágy a tornácunkon, meg azok a virágok, amiket anyu a nagy tölgyfa alá szokott ültetni.

Pillantásom a ház oldalában magasodó, megtermett magnóliafára futott. Ott is éreztem az illatát, ahol álltam, és kicsit enyhült tőle a gyomromban érzett szorítás.

Amikor átléptem a bejárati ajtó küszöbét, egyből megcsapott a szellőzőkből áramló hűvös levegő. Ezek szerint végre lett áram. Fura szag volt, olyan, mint az idős néniknél.

Lecsaptam a dobozt a nappali közepén. Ahogy lepuffant, felnyílt a teteje, és kibukkantak belőle a régi halloweenes cuccaink. Már éppen csuktam volna vissza, amikor egy madárijesztő bábu karja alól kikandikáló papírcédula miatt félbehagytam a mozdulatot. Valami régi blokk volt, olyan, amire anyu szokott rajzolni. Megfordítottam, és csalódottan láttam, hogy teljesen üres.

Amikor anyu még élt, mindenre, ami csak a keze ügyébe került, kis rajzokat firkálgatott. Bolti blokkra, szalvétára, eldobható papírpohárra. Mindig olyasmit rajzolt le, amit séta közben, úton-útfélen lehet látni. Olyan dolgokat, amit a legtöbb ember észre sem venne, mint például egy pitypang, ami a járda repedésein töri keresztül magát, vagy egy pelyhes, ejtőernyős kis mag, ami a nyári szellőben szálldogál.

Később rászokott arra is, hogy a rajzait eldugdossa nekünk. Szeretete apró zálogai voltak ezek, mindenfelé szanaszét hagyta őket, hogy apa és én megtaláljuk napközben. Előfordult, hogy az iskolában találtam meg az uzsonnás dobozomba rejtett rajzot, vagy éppen éjszaka, a párnám alól került elő egy cetli.

Ez így ment azóta is, pedig már két éve, hogy anyu nincs köztünk. A régi házunkban állandóan újabb és újabb rajzára bukkantam, melyek a legfurább helyekről kerültek elő. Egyet egy cipőből halásztam ki, egy másik meg a kamrában várakozott türelmesen egy mogyoróvajas üveg tetején.

Igazából egész nap egy ilyen kis anyuféle rajzot kerestem. Valami jelet akartam kapni. Tudnom kellett, hogy egyetért a költözéssel.

Hallottam, hogy apa bejön a házba, és éreztem, hogy lelassítja a mozdulatait, amikor leteszi mellém a dobozt a kezéből.

– Mire gondolsz, prücsök?

Szomorú volt az arca. Sokszor lehetett látni rajta ezt az arckifejezést. Mindig, ha anyu szóba került. Egészen biztos voltam benne, hogy hajszálpontosan tudja, kire gondolok éppen. Ahogy abban is biztos voltam, hogy ő is rá gondol.

– Hát, csak… – kezdtem kitérően. Pillantásom a jelmezekkel teletömött dobozra esett a lábam előtt. – Csak arra gondoltam, hogy öltözhetnék idén madárijesztőnek. Mármint Halloweenre.

A hangom hamisan csengett. Úgy, mintha hazudnék. Nagy valószínűséggel azért, mert tényleg hazudtam.

Gyorsan nyitogatni, pakolászni kezdtem a dobozokat, és abban reménykedtem, hogy apa semmit nem vesz észre. Úgy tűnt, hogy nem igazán vált be a dolog, mert még mindig a tarkómon éreztem a tekintetét.

MÁSODIK FEJEZET
Még 80 nap

Nem tudtam szabadulni a nyomasztó érzéstől, ami akkor telepedett rám, amikor ezen a fura helyen ébredtem. A nap a szoba rossz oldaláról tűzött az arcomra. Ebből világosan kiderült, hogy nem vagyok otthon.

Kilöktem magam az ágyból, és elvánszorogtam apa szobája előtt, ahol ő picit nyitott szájjal, hortyogva aludt. A padló recsegett a talpam alatt, ahogy útban a nappali felé végigmentem az ürességtől kongó házon. Bekapcsoltam a tévét, de csak az üres, kék képernyőt bámulhattam. Még nem volt bekötve a kábel. Kinyitottam a laptopot. Wifi sem volt.

Nagy sóhajjal visszacsuktam a gépemet. Apa mondta, hogy valószínűleg beletelik majd egy kis időbe, mire kiér a kábelszerelő, de a remény hal meg utoljára, egy próbát megért.

Lassan minden porcikámat elöntötte a honvágy. Ki kellett törnöm onnan. Tudtam, mi az egyetlen dolog, amitől jobban érzem majd magam.

Visszaslattyogtam a szobámba, és felkaptam egy rövidgatyát a póló alá, amiben aludtam. Annyi fáradtságot sem vettem, hogy újracsavarjam a kontyomat, amit még az előző nap csináltam. Próbáltam úgy fogat mosni, hogy még véletlenül se lássam meg magam a tükörben.

Egy kicsit kotorásztam a konyhában letett dobozokban, és végül találtam egy babkonzerv alá préselődött müzliszeletet. Megvontam a vállam. Ez is megteszi – gondoltam. Vagy ez, vagy az előző estéről a maradék pizza, és őszintén szólva kezdett nagyon elegem lenni a pizzából.

Kiszerencsétlenkedtem a bringámat egy másik, ki nem pakolt doboztorony mögül, fejembe csaptam a bukósisakot, és felpattantam a nyeregbe úgy, ahogy voltam, mezítláb. Haraptam egyet a müzliszeletből, és a pedálba tapostam. Olyan gyorsan száguldottam, ahogy csak fél kézzel bírtam. Amikor a reggeli levegő az arcomba csapott, éreztem, hogy újra kapok levegőt. Végre szabad voltam.

Abban a pillanatban esett le. Tényleg szabad voltam. Ezen a környéken végre-valahára oda mehettem, ahova csak akartam, nem kellett félve elkerülnöm bizonyos utcákat.

Ott, ahol régen laktam, ha eltekertem Libby háza előtt, el kellett tűrnöm az új barátnői, Marissa és Samantha szemétkedését, hogy csúfolnak a „dedós szokásom” miatt. Úgy tűnik, hogy hatodikban nem túl menő a bringázás, legalábbis ha lány vagy. Szerintem ez baromság. Én imádtam bringázni.

Tekertem ide-oda, próbáltam olyan házakat kifigyelni, ahol korombeli gyerekek lakhatnak. Abban reménykedtem, hátha akad majd valaki errefelé, aki szeret a szabadban játszani. Már akkor is nyitva tartottam a szemem, amikor kocsival először jártunk ezen a környéken, de eddig nem igazán láttam senkit.

Vagyis… leszámítva azt a három srácot, akik előző nap azon kaptak, hogy békésen nyáladzom a gyepen. Próbáltam elképzelni magam az arcomra tapadt fűszálakkal.

„A nyálad is folyt?” – mondtam ki hangosan, újra játszva az előző napi párbeszédet. Aha, folyton nyáladzom, ez van.

Megcsóváltam a fejem és megint haraptam egyet a müzliszeletből.

De hülye vagyok. Mióta szoktam én magamban beszélni?

Abban a szempillantásban beleszáguldottam egy óriási repedésbe a járdán. Kis híján eltanyáztam, de még éppen időben elkaptam a másik kezemmel is a kormányt, aminek viszont áldozatul esett a müzliszeletem.

– Neeeeee – nyöszörögtem.

Hátranéztem, hátha meglátom, hogy hol ejtettem el, de a következő pillanatban már a betonon feküdtem elhasalva, intim közelségbe kerülve egy fél pár magányos görkorival, ami lustán gördült tova a járdán. Mindkét könyököm csípett és égett. Amikor félrefordítottam a fejem, az arcomtól éppen csak pár centire megláttam egy másik magányos görkorit, a kerekei még pörögtek pont ott, az orrom előtt.

– Mondd, ez a te műved? – kérdeztem a görkorit.

A kerekek egyre csak forogtak, mintha rajtam röhögnének.

– Jól vagy? – hallottam egy kiáltást a hátam mögül.

Amikor odanéztem, egy szép lányt láttam, cuki, sárga pántos trikóban és farmer kisgatyában, amint éppen felém igyekszik. Sietős léptekkel vágott át a kerten. A csillogós szandálja meg-megvillant, ahogy fürgén jött felém.

Homlokomat a járdára koppantottam és szorosan behunytam a szemem. A beton meleg volt alattam, és én sóvárogva gondoltam arra, hogy bárcsak egyszerűen beleolvadhatnék és felszívódhatnék innen.

Talán inkább továbbmegy ez a lány, és akkor úgy tehetünk, mintha ez az egész meg sem történt volna.

– Jól vagy? – kérdezte megint és vészesen fogyott közöttünk a távolság. – Annyira sajnálom, hogy elestél! – Letérdelt mellém. – Nincs öt perce, hogy rászóltam az öcsémre, hogy ne hagyja azt a vackot szanaszét.

Nagy nehezen felemeltem a homlokomat a járdáról, és a görkoriról a lányra, aztán megint a görkorira néztem. Legszívesebben odasúgtam volna annak a vacaknak, hogy: Utállak. Már az is elég baj, hogy eltanyáltam a bringával. Na, de hogy ennek még szemtanúja is volt, az sokkal rosszabb.

A lány a füle mögé simította a fekete, göndör haját, és fölém hajolt, hogy felmérje a sérüléseimet. Elfintorodott, amikor meglátta a két könyökömet.

– Ez elég csúnya. Gyere be hozzánk a házba, segítek kitisztítani.

Felkászálódtam, és lesütöttem a szemem, hogy ne lehessen látni a kigördülő könnyeimet. Így követtem a lányt a házukhoz vezető, bokrokkal szegélyezett kis kerti úton. Olyan érzésem volt, hogy majdnem egyidősek lehetünk, de az a fajta lány volt, aki kinézett vagy tizenötnek. Nőiesebb vonalai voltak ott is, ahol nekem nem, és rendes cicije – úgy értem, hogy olyan igaziból igazi.

Végignéztem magamon, és rájöttem, hogy még mindig a tegnapi, pizzafoltos póló van rajtam.

Ez aztán tényleg… bájos.

Amikor a házuk tornácához értünk, a lány mosolyogva hátrafordult.

– Egyébként Megan vagyok – mondta, és kinyitotta előttem az ajtót.

– Engem Mykának hívnak – feleltem, és megpróbáltam visszamosolyogni.

– Milyen menő neved van!

Megan intett, hogy lépjek be.

– Gyere, bújj be.

Palacsintaillat ütötte meg az orromat abban a pillanatban, ahogy a házba léptünk, amitől a gyomrom korogni kezdett. Átvágtunk a nappalin, elmentünk a kanapé mellett, amin a puha párnák katonás rendben sorakoztak, és a makulátlanul tiszta konyhába érve megálltunk a középen álló, hófehér konyhasziget mellett.

– Csüccsenj le – mondta Megan, és a pult mellett álló faszékek egyikére mutatott. – Én megyek, és megnézem, hogy találok-e valami ragtapaszt, hogy rendbe szedjünk. Mindjárt jövök.

– Oké – súgtam magam elé a már üres helyiségben.

Ahogy ott ücsörögtem, körbenéztem a csillogó-villogó konyhában. Még a mosogatóban sem volt egy árva edény sem. Pillantásom a hűtőre kitett képre siklott, és közelebb osontam, hogy alaposabban szemügyre vegyem. Egy szimpatikus pár volt rajta valahol egy homokos tengerparton. Olyan volt a kép, mint egy utazási magazin reklámja. A szőke hajú és fehér bőrű nő kimondottan kistermetűnek hatott. A mellette álló fickó legalább ugyanolyan jó megjelenésű volt, magas, kimondottan izmos, a bőre kreolbarna, az arca finom vonású.

Egyre csak a képet bámultam és azon merengtem, hogy vajon tényleg olyan boldogok-e, mint amilyennek látszanak. A régi házunk falain sorakozó bekeretezett képekre gondoltam. Azokra a képekre, amin a szüleim csillogó szemmel, szorosan átölelték egymást. Ők is boldognak tűntek, csakhogy a látszat nagyon csalóka lehet.

– Szia. Myka, ugye?

Megfordultam, és még a lélegzetem is elállt. Abban a pillanatban, amikor leesett, hogy ki áll előttem, telibe félrenyeltem a saját nyálamat. A tegnapi zöld szemű fiú volt az életnagyságban, azzal a csibészes vigyorával. Nulla darab pólóban. A haja kócos volt, mintha éppen most kelt volna ki az ágyból, és tökéletesen hidegen hagyta az a makacs tény, hogy brutális köhögőroham tört rám. Előrenyúlt mellettem, kinyitotta a hűtőajtót, kikapott egy doboz tejet, és nagyot kortyolt belőle.

Ebben a percben ért vissza a konyhába Megan egy viharvert elsősegély-dobozzal a kezében. – Luke, nem láttad Keatont? Már megint szanaszét hagyta a görkoriját a járda közepén.

– És akkor mi van?

– Akkor az van, hogy miatta leesnek a bringájukról, mondjuk, ilyen lányok! – hadonászott felém Megan.

Luke tetőtől talpig végigmért, és megpróbálta elnyomni az arcán elterülő kaján vigyort.

Lehetséges, hogy ezért nem szoktak a hatodikos csajok bicajozni. Egyértelműen egy csepp menőség sincs abban, ha elnyalsz a flaszteren.

– Azt hiszem, átment Josh öccséhez játszani – nyögte ki végül Luke, aztán megint meghúzta a tejet. – De erről nem neked kéne tudnod? Neked kell bébicsőszködnöd.

– Nem, nekünk kell bébicsőszködnünk.

Megan odahúzott egy széket, hogy el tudja látni a sebeimet.

Lehetne akár az én bébicsőszöm is – gondoltam magamban.

– Látom, már találkoztál a tesómmal – mosolygott. – Myka, ő itt Luke. Ikrek vagyunk.

Még egyszer megnéztem őket magamnak. Hamarabb rá kellett volna jönnöm, hogy rokonok. Mindkettejüknek sima, makulátlan, világosbarna bőre és tengerzöld szeme volt. Még az a féloldalas mosoly is klappolt, amit akkor láttam először Luke-tól, amikor rajtakapott, hogy a fűben fekve csorog a nyálam.

– Tegnap találkoztunk – mondta Luke, miközben visszatette a tejet a hűtőbe, és kimasírozott a konyhából.

– Ja – mondta Megan –, akkor te voltál az, akiről meséltek.

Mielőtt azonban megkérdezhettem volna, hogy ezt meg hogy érti, Megan fertőtlenítőt locsolt a karomra. A perzselő fájdalom egyből egészen a csontomig hatolt. A folyadék felpezsgett és lecsorgott a karomon, onnan pedig a nadrágomra csöpögött.

– Lehet, hogy ezt inkább a mosogató fölött kéne csinálnunk – mondta Megan, és a konyhai szigetet megkerülve magával húzott.

Görcsösen összerándultam, amikor megint fertőtlenítőt öntött a sebeimre. Hát lehet, hogy eddig bírtam. Itt fogom elbőgni magam ennek a lánynak a szeme láttára. Utáltam mások előtt sírni.

– Mesélj magadról, Myka, hányadikba mész? – kérdezte Megan, hogy elterelje egy kicsit a figyelmemet.

– Hetedikbe. És te?

Nagyon próbáltam kerülni a tekintetét. Ennek a lánynak még az ujjai is tökéletesek voltak. A halványrózsaszín körömlakkja csillogott, miközben a sebeimmel foglalatoskodott.

– Mi is hetedikbe megyünk. A McNeilbe fogsz járni?

Csak bólintottam, mert a fogaimat még mindig csikorgatva összeszorítottam, nehogy elsírjam magam.

– Szóval Luke azt mesélte, hogy Joshék utcájának a végén laksz – folytatta Megan. A szemét forgatta. – Mondhatom, mázlista vagy. Josh irtó gyökér.

Nem igazán tudtam, mit válaszoljak erre, úgyhogy csak ültem ott némán, mint hal a szatyorban, és a térdemen lévő rózsaszín, gyógyulófélben lévő sebhelyet szuggeráltam, amit az eggyel korábbi bringás eséskor szereztem.

Megan visszapakolta a felszereléseket az elsősegély-dobozba. Amikor végzett, mosolyogva rám nézett.

– Szívesen hazakísérlek, ha gondolod. Úgyis épp az öcsémért kell indulnom.

– Persze.

Felálltunk és kimentünk az ajtón a bringámért, ami még mindig ott hevert a járdán. Felemeltem, és egymás mellett ballagva elindultunk a házunk felé. A pedál folyton beleállt a sípcsontomba, de nem törődtem vele. Borzasztóan erőltettem az agyamat, de nem sikerült előkotornom belőle semmilyen épkézláb beszédtémát.

– Sajnálom ezt a görkoris dolgot – szólalt meg végül a csendet megtörve Megan. – Az öcsénk hatéves. Az agyamra megy.

Vállat vontam.

– Semmi vész. Nekem kellett volna jobban figyelnem.

Az út hátralévő részében se beszélgettünk túl sokat. Pár sarokkal később végre elértünk a házunkig. Bénán toporogva álltunk még előtte egy percet.

– Hát… örülök, hogy megismertelek, Myka – mondta Megan.

– Aha, én is – bámultam a csupasz lábfejemet. Megan gondosan ápolt lábfeje mellett úgy nézett ki, mint egy fiúé.

– Azt hiszem, most már mennem kéne az öcsémért – mutatott Megan az utca túloldalára. – Biztos összefutunk még.

– Biztos – akartam volna mondani még valamit, de egyszerűen nem jutott eszembe semmi normális.

Megan is hezitált egy pillanatig, aztán átfutott az úttest túloldalára. Amikor átért, még visszafordult és átintegetett nekem. Visszaintettem és bementem a házba. Úgy döntöttem, hogy a nap hátralévő részében ki se dugom az orrom a házból.

HARMADIK FEJEZET
Még 80 nap

– Hát te meg hol csavarogtál? – kérdezte apa egyből, amint beléptem az ajtón. A konyhaasztalnál ült, és a maradék pizzát majszolta, miközben olvasott valamit a laptopján.

– Kicsit bébicsőszködött felettem egy velem egyidős lány – mormoltam az orrom alatt.

– Hogy mi?

– Semmi, csak bringáztam egy kört.

Apa csak ült ott félrebiccentett fejjel, és az újdonsült kötéseimet bámulta.

– Elestem a bringával.

– És jól vagy?

– Működik már a wifi? – kérdeztem válasz helyett, hogy másról beszéljünk.

– Még nem, de nem is lesz rá szükséged.

– Miért ne lenne?

– Vettem neked tagságit ide a helyi strandra.

Apa egy kártyát csúsztatott felém az asztalon. Tengerszínű betűkkel az volt ráírva, hogy SEA BLUE.

– Csak szerdánként tudok itthonról dolgozni, és arra gondoltam, hogy a strandfürdő olyan hely, ahol vidáman tudod tölteni az idődet, mialatt én az irodában vagyok.

Már előző nap kiszúrtam a strandfürdőt, amikor Apával terepszemléztük az új környéket a kocsiból. Lerítt róla, hogy elég régi, de azért nagyon klassznak tűnt. A magasugró torony sokkal magasabbnak látszott, mint a régi strandfürdőnkben.

Végül is lehet, hogy tényleg nem muszáj a szobában kuksolnom egész álló nap. Viszont, ha átmegyek a strandra, akkor egy biztos, hogy nem bringával.

***

Tíz óra volt és a Sea Blue tagsági kártyám tanúsága szerint a strand már kinyitott. Elkezdtem áttúrni a dobozokat a szobámban, hogy megtaláljam a régi, zöld fürdőruhámat. Szerencsére rögtön annak az első doboznak az alján volt, amiből az ágyra borítottam a ruhákat. Bevittem a fürdőszobába, hogy felpróbáljam, hogy áll.

Magamra csuktam az ajtót, kibújtam a ruháimból, és a földig érő tükör elé álltam, hogy szemügyre vegyem magam meztelenül. Az a cikis felvilágosító óra a suliban nagyjából nulla segítség volt ahhoz, hogy felkészüljek arra, ami a testemmel történt éppen. Szinte lehetetlen volt anélkül tükörbe nézni, hogy ne kerülgessen a frász. Olyan növögetőfélben volt a cicim, de nem ám arra az állati menő félgömbre kell gondolni, amiket a nagyobb csajok villogtattak. És az igaz, hogy nem voltam már olyan husis, mint pár évvel ezelőtt, de a hasam azért még mindig kidudorodott a köldököm alatt.

A tükörbe néztem, és behúztam a hasam, aztán kitoltam. Sokszor csináltam egymás után, aztán elgondolkodtam rajta, hogy ez normális dolog-e.

Vajon én vagyok az egyetlen a világon, aki ezt csinálja?

Még egy utolsó pillantást vetettem a tükörre, próbáltam megfigyelni, mi változott. Nem tudtam, hogy mire lezajlik ez az egész, normális emberi lény leszek-e vagy sem. Azt tudtam, hogy az orrom normális, mert láttam az összes többi ember orrát, de mondjuk már meztelenül nem láttam másokat. Honnan kéne tudnom, hogy nem vagyok torzszülött?

Nem bírtam tovább a látványt, úgyhogy összekaptam magam és bepréseltem magam az egyrészes fürdőruhámba. Szűk volt. Ez volt az utolsó fürdőruha, amit anyu vett nekem, és az elmúlt két nyáron nem hordtam egyszer sem. Jelen pillanatban a pántok mélyen a vállamba vágtak, amitől az alsó felének nem igazán volt más esélye, mint az, hogy felcsússzon. Úgy kell elképzelni, mintha a homlokomra lett volna írva, hogy: Emberek, látjátok, mi van, tessék, csak tessék!

Megfordultam és szemügyre vettem magam a tükörben hátulról. Határozottan szükségem volt egy új fürdőruhára, de majd’ megdöglöttem, annyira szerettem volna úszni, úgyhogy fel fogom ezt venni, és kész.

Újabb fél órám ment el azzal, hogy megtaláljam a naptejet. Amikor megnyomtam, a tubus csomókban köpködte a ragacsot. Megszagoltam, de nem volt büdös, így arra jutottam, hogy csak nem romlott meg. Végül belebújtam valami rövidgatyába, felkaptam egy törölközőt, és kivonultam az ajtón.

Abban a szempillantásban, ahogy kiléptem a légkondis házunkból, azonnal csorogni kezdett rólam a veríték. Meleg volt odakint, úgy értem, hogy dögmeleg. Azt számolgattam magamban, hogy mennyit kell majd a tűzforró betonon kutyagolnom, ha mondjuk megpróbálnék valamennyire menőnek látszani, és elegánsan sétálnék. Pár sarokra volt Megan és Luke háza, azon túl kellett kutyagolni még legalább öt saroknyit.

Erre meggondoltam magam, és mégis kitoltam a bringát a garázsból. Végül is mindegy, már úgyis bénának néznek a környékbeli srácok. Meg ugye hatalmas kötés volt a két könyökömön, el se tudtam volna titkolni.

Majd a sulikezdésre alakulok át teljesen – gondoltam, amikor a pedálba tapostam. Vajon hány nap lehet még addig?

NEGYEDIK FEJEZET
Még 80 nap

Sokkal előbb meghallottam a strand zsivaját, mint ahogy megláttam. A gyerekek sivalkodása, a vízimentők sípjának hangja és a zene egyre hangosabb és hangosabb lett. Amikor aztán végre befordultam a sarkon, és megláttam a strandon hemzsegő embertömeget, éreztem, hogy kezd elfogyni a lendületem. Sokkal könnyebb mondani, hogy szerezzünk új barátokat, mint megcsinálni. Óriási volt a kísértés, hogy simán sarkon forduljak, de kényszerítettem magam, és leugrottam a bringáról. Elindultam a bejárat felé, mielőtt még teljesen az inamba szállt volna a bátorságom.

A fürdőruhám mostanra határozottan átsorolta magát a tanga kategóriába, úgyhogy hálát adtam az égnek, hogy felvettem egy rövidgatyát. Annyit kell majd a vízben lennem, amennyit csak lehet, hogy ne mutogassam az embereknek az állandóan a fenekembe csúszó fürdőruhát. A másik fontos dolog, hogy tisztes távolban tartsam magam az úszószemüveges kölyköktől – mert azok kis perverzek. Sose tudhatja az ember, hogy mit bámulnak a víz alatt.

A kerítésnek támasztottam a bringámat egy halom gördeszka mellé, és a pulthoz mentem, hogy megmutassam a kártyámat, de a vízimentőket annyira lekötötte a flörtölgetés, hogy rám se hederítettek. A vízimentő srác meglegyintette a törölközőjével a vízimentő csajt, aki sikoltott, aztán kuncogva próbált menekülni előle.

Úgy éreztem magam, mint valami kukkoló, hogy csak állok ott, és bámulom őket, annyira, hogy már arra gondoltam, hogy egyszerűen belógok mellettük, de a srác az utolsó pillanatban észrevett.

– Ó, szia – mondta és lehuppant a pult mögé. – Bocs.

– Helyes, munkára fel, Andre – ugratta a lány, miközben elvonult, az ujján pörgetve a sípját.

A vízimentő srác – ezek szerint Andre – kontyba fogta a hosszú, fekete haját, én meg a napbarnított karján kacskaringózó tetkón felejtettem a szemem.

– Tetszik? – kérdezte, amikor rajtakapott, hogy mit bámulok.

Bólintottam.

– Polinéz – mondta mosolyogva.

Gőzöm se volt, hogy mi az, úgyhogy csak álltam ott, és pislogtam rá.

– Te biztos új vagy nálunk.

Ezt meg honnan tudja?

– Azok, akik rendszeresen ide járnak, soha nem mutatják fel a kártyájukat – mosolygott rám Andre, és visszaadta a kártyát.

Óriási. Máris beégtem.

Megfordultam és láttam, hogy a hátam mögött csak úgy nyüzsög a rengeteg velem egyidős lány és fiú. Kisebb-nagyobb csapatokban bandázgattak az egész strandon. A pancsimedence tűnt a legbiztonságosabb helynek, ahova észrevétlenül letehetem a cuccomat. Elindultam arrafelé, gondosan ügyelve arra, hogy végig az anyák gyűrűjének áldásos takarásában maradjak, aztán lepottyantottam a törölközőmet. Gyorsan kicibáltam a fenekemből a fürdőruhámat, és ledobtam a rövidgatyát. Alig vártam, hogy a vízbe ugorhassak.

Már úton voltam a nagymedence felé, amikor hallottam, hogy valaki a nevemet kiabálja. Megfordultam és láttam, hogy Megan vadul integet nekem. Két másik csaj ült mellette. Mindhárman bikiniben voltak, és a törölközőjükön fekve napoztak.

– Myka! Gyere ide! – ordibálta teli tüdőből Megan, felém hadonászva a kismedencében dagonyázó, visítozó dedósok fölött.

– Oké – kiabáltam vissza. Próbáltam mosolyogni, de elég biztos voltam benne, hogy ettől arcra sokkal inkább tűnök székrekedésesnek, mintsem magabiztosnak.

Visszamentem a cuccomért, és elindultam feléjük. Ahogy közeledtem, a két másik csaj olyan fejjel nézett rám, amit már nagyon jól ismertem – úgy, mintha gusztustalan lennék. Ugyanígy nézett Marissa és Samantha, miután Libby úgy döntött, hogy már nem óhajt a legjobb barátnőm lenni. Libby pedig egyáltalán rám se nézett.

Leterítettem a törölközőmet Megan mellé, és leültem, amiről azonnal világosan kiderült, hogy komoly hiba volt. A fürdőruhám az egyik oldalon rögtön becsúszott a fenekembe, ezzel teljes szépségében felfedve a jobb farpofámat.  Mázli, hogy azon ültem.

– Myka, ő itt a barátnőm, Ava – mondta Megan egy vörös hajú, napbarnított lányra mutatva, akin egy oldalkötős rózsaszín bikini volt. Eddig a szent pillanatig halvány gőzöm sem volt róla, hogy létezik a földön olyan emberi lény, aki egyszerre vörös hajú és napbarnított.

– És ő itt Trish – mutatott Megan a másik lányra, akinek hosszú, szőkésbarna haja volt, és a szemén minimum egy kiló smink. Olyan durva mennyiségű szempillafesték volt rákenve, hogy attól még az én szemem is könnyezett.

A ragacsos szempillájú csaj egy sanda félvigyort lőtt felém, aztán Avához fordult, hogy megmutasson neki egy üzenetet a telefonján.

– És hogy van a könyököd? – kérdezte Megan, miközben kecsesen heverészett a törölközőjén.

– Ó, nagyon jól.

Összefontam magam előtt a karomat, hogy megpróbáljam eltakarni a kötéseket. Nem sikerült túl jól.

– Anyukám irtó dühös lett Keatonra, amikor visszaért a boltból, és meghallotta, hogy mi történt. Valamikor meg akar hívni a családoddal titeket vacsorára egy ilyen „köszöntsük az új lakókat a szomszédságban” dologra.

Megan forgatta a szemét.

– Folyton ilyeneket csinál. Azt is mondta, hogy szeretné megismerni az anyukádat.

– Ó!

Mi a fenét mondjak neki?

– Figyi, Megan, ide nézz! – szólt közbe Ava, és a kezébe adta Trish telefonját.

Megan a képernyőt nézte, és elfintorította az orrát, miközben az üzenetet olvasta. Olyan fejet vágott, mintha valami büdöset érezne. Egy pillanatra azt hittem, hogy lehet, hogy én vagyok az, úgyhogy lopva megszagoltam a hónaljamat, ahogy ott ültem a térdemre tett karral. Legnagyobb megkönnyebbülésemre csak ugyanazt a kókuszos naptej illatot éreztem, amiben az összes lány úszott.

– Azt kérdezi tőle, hogy ugye nem utaznak el július negyedikére, hogy együtt nézzék a tűzijátékot a focipályán! – visította Ava.

– Ez tudod, mit jelent! – sivalkodott Trish. Átkarolta Ava fejét, aztán a tenyerét a szájára tapasztotta, és úgy csinált mintha smacizna vele.

– Fúj – mondta Megan, és visszaadta Trishnek a telefonját. – Komolyan mondom, Trish, ha megcsókolod a bátyámat, én elhányom magam.

A szívem nagyot dobbant.

– Pedig annyira helyes! – mondta Ava és Trish kórusban.

Mivel úgy általában sem voltam az a bőbeszédű alkat, továbbá éppen a villantott farpofámon ücsörögtem, így nem igazán volt túl sok hozzáfűznivalóm.

Csak ültem ott, és a július negyedikére szóló terveiket hallgattam: előbb elmennek a suli mellett felállított vidámparkba, aztán a focipályáról megnézik a tűzijátékot. Láthatóan ez volt a gimi bevett randihelye a smacizásra. Legalábbis esténként.

Hallgattam a lányokat, és azon merengtem, hogy vajon elhívnak-e engem is. A gondolattól is izgulni kezdtem. A csajok beszélgetéséből az derült ki, hogy profi szinten űzik a csókolózást. Én még soha nem csókoltam meg senkit, és ami azt illeti, nem voltam benne biztos, hogy egy focipálya lenne az a hely, ahol el akarnám kezdeni az ipart.

A beszélgetés ezután hamar az arclemosók és szájfények felé terelődött, és úgy éreztem, hogy nekem ennyi elég is lesz a csevegésből. Perzselt a forróság, éreztem, hogy folyik a víz a hátamon. Már réges-rég a medencében lettem volna, ha nem forgatta volna fel ezt a tervemet fenekestül egy probléma: még mindig nem tudtam, hogy álljak fel anélkül, hogy ne vágjak farpofát a mögöttem hemzsegő ovisoknak.

Amíg a lányok csacsogtak, én megpróbáltam a fenekemet titokban végighúzni a törölközőmön, mert azt gondoltam, hogy a súrlódástól visszakerül a fürdőruha oda, ahova való. Szerencsétlenségemre éppen az ellenkező hatást értem el. Éreztem, hogy a másik oldala is lassan elindul felfelé, és immár mindkét farpofámat láthatja a nagyvilág. Trish rám nézett, és én megdermedtem. Rájöttem, hogy valószínűleg úgy nézek ki, mint egy fenekét szőnyegen vakarászó kutya.

Végül aztán olyan melegem lett, annyira megizzadtam, és olyan elegem volt a csajos locsogásból, hogy eldöntöttem, inkább lássa a fenekemet az egész világ, mint hogy még egyetlen másodpercet is ott üljek. Minden átmenet nélkül felpattantam, mire mindhárman elhallgattak, és egyszerre rám néztek. Én nem törődtem velük, kihúztam a fürdőruhát a fenekemből, a medence széléhez masíroztam, és beugrottam a vízbe.

A testem azonnal megkönnyebbült, ahogy lemerültem. A külvilág létezése is megszűnt számomra.

Olyan sokáig maradtam a víz alatt, ameddig csak bírtam. Elbújtam minden baj elől, ami a felszínen leselkedett rám. Éreztem, hogy a hajam lágyan hullámzik körülöttem, és erről élénken beugrott, hogy milyen sokszor játszottunk sellőset Libbyvel. Akkor, amikor még barátnők voltunk, amikor még lehetett gyerekes dolgokat csinálni. Akkor, amikor még jóban volt velem.

A tüdőm égni kezdett, és nagy volt a kísértés, hogy úgy bukjak fel levegőért, hogy a hajamat hátracsapom, ahogy a kis hableány a rajzfilmben. Aztán meggondoltam magam, amikor eszembe jutott, hogy milyen rengeteg víz ment az orromba legutóbb, amikor ezzel próbálkoztam.

Szerencsére jól döntöttem, hogy normális emberi lényként bukkantam a felszínre, mert észrevettem, hogy valaki engem figyel. Andre volt az, a vízimentő srác.

Gyanakodva méregettem. Vajon látta, hogy sutyiban sellőset játszottam?

– Egész jó vagy – szólalt meg végül. – Szerinted meddig bírod a víz alatt?

– Nem tudom – éreztem, ahogy az arcom lángvörös lesz. – Még soha nem mértem.

– Akkor bukj le még egyszer, és én nézem az időt.

– Oké – mondtam vállat vonva. Nem igazán érdekelt, hogy nézi az időmet vagy sem. Egyszerűen csak imádtam azt az érzést, ami a víz alatt fogott el. Odalent szabadon az lehettem, aki voltam. Nem kellett foglalkoznom kimázolt szemű lányok vicsorgó mosolyával.

Újra lebuktam, és a fejem fölött beszélgető emberek fojtott mormolását és az orromból kiáramló levegő bugyborékolását hallgattam. Amikor felmentem, akkor vettem csak észre, hogy kisebb csődület figyel.

Éppen a vizet töröltem a szememből, mikor hallottam, hogy Andre hangosan bejelenti:

– Megcsinálta, srácok! Megdöntötte a rekordot!

– Micsoda? – hallatszottak fiúhangok innen-onnan. – Komolyan mondod?

Andre bólintott.

– Hivatalosan is ő az új kahuna. – Lenézett rám és vigyorgott.

Ka-micsoda?

Pár fiú felnyögött, páran éljeneztek, de én csak egy fiút néztem, aki egyenesen visszanézett rám azzal a tengerzöld szemével és pimasz vigyorával.

– Elvetted a címet tőlem – mondta rám bámulva.

– Bocs, nem akartam.

– Nem, semmi vész – vigyorgott Luke. – Majd legyőzlek téged, és visszanyerem.

– Tényleg? – kérdeztem hirtelen felbosszantva magam. – És honnan veszed, hogy menni fog?

Hallottam, hogy Andre elneveti magát a fejem fölött.

– Mert lány vagy – mondta Luke még mindig mosolyogva. – Csak nem ülök itt ölbe tett kézzel, és hagyom, hogy legyőzzön egy csaj.

– Ez az! – mondta Josh, és húsos ujjait ökölbe szorítva Luke felé bokszolt. – Ez a beszéd, haver!

Ez volt az utolsó csepp. Farkasszemet néztem vele. Az tény, hogy Luke iszonyú helyes, és majd’ kiugrik tőle a szívem a helyéről, de totál az idegeimre megy.

– Csináljuk most! – mondtam.

Annyira le akartam győzni, hogy hirtelen minden másodlagos lett. Andréra néztem.

– Mérnéd nekünk az időt?

– Persze – majd Luke-hoz fordult. – Sok sikert, öregem! Penge a csaj.

Luke a vízbe ugrott, és pont az arcomba fröcskölte a vizet.

Háromra mindketten lebuktunk. A víz alatt töltött idő messze nem volt olyan kellemesen pihentető most, hogy Luke is ott volt, ahhoz képest, amikor egyedül voltam. Még a víz fölött is alig kaptam levegőt, ha a közelemben volt.

Kinyitottam a szemem, de a klór annyira marta, hogy csak homályosan láttam. Meg akartam nézni, hogy ott van-e még Luke. Ott volt, és legnagyobb meglepetésemre azt kellett látnom, hogy egyenesen engem néz a vízen keresztül. Néztem, ahogy a buborékok úsznak felfelé az orrából. Fogalmam sem volt, meddig bírok még a víz alatt maradni, de azt tudtam, hogy nem hagyhatom őt nyerni.

Végül Luke vonaglani kezdett. Egy pillanat múlva felrúgta magát a felszínre. Én csak egy hajszállal később követtem.

– Ó-ó! – hallottam pár fiú gunyoros hangját. – Lenyomott a csajszi!

Luke rám se nézett, csak a medence szélére támaszkodva kinyomta magát a partra. Egy úszószemüveges kiskölyök felhúzta az orra hegyét, és hadonászni kezdett Luke arca előtt.

– Haha. Legyőzött egy lány!

– Fogd be, Keaton – mondta Luke, és a medencébe lökte a kistesóját. Aztán vigyorogva nézett le rám a vízbe. – Azt hiszem, elhagytál valamit – mondta a vízbe mutatva.

Megfordultam és ott úszkált pont az orrom előtt az egyik véres kötés a könyökömről.

– De beteg. Biztos a betétje – röhögött Josh.

Elkaptam a kötést, és olyan gyorsan kezdtem úszni a medence sekély végébe, amilyen gyorsan csak tudtam, mielőtt még elvörösödik a fejem. Próbáltam nem nézni a srácokra, de nem bírtam megállni. Pont akkor sandítottam fel, amikor Luke felém fordult és rám kacsintott.

– Holnap találkozunk, Myka – vigyorgott. – Ugyanekkor, ugyanitt. – Aztán magabiztos léptekkel elvonult a haverjaival, én meg csak néztem utána.

***

A vízimentők megint egymással flörtöltek, amikor hazaindultam, és elmentem a bódéjuk mellett. A lány éppen vihogott valamin, amit Andre mondott. Andre fogta a lány két kezét, és próbálta közelebb húzni magához.

Elfordítottam a tekintetem, és próbáltam észrevétlenül kisurranni. Már majdnem sikerült, amikor meghallottam, hogy Andre utánam kiabál:

– Várj csak egy kicsit!

Megfordultam.

– Hűha – mondta az arcomra meredve. – Téged jól megkapott a nap.

Megtapogattam az arcomat. Most, hogy mondta, tényleg húzódott egy kicsit a bőröm. Lehet, hogy mégse volt már olyan jó az a naptej, amit reggel felkentem.

– Legközelebb gyere a pulthoz – folytatta Andre mosolyogva. – Van itt egy tartalék naptej, ilyen esetekre.

– Oké, köszi – megint fordultam volna, hogy induljak.

– Várj már. Elfelejtettük odaadni a díjadat.

Megálltam.

– Milyen díjat?

A lány közbeszólt:

– Amikor valaki elnyeri a kahuna címet, kap ingyen valamit a kis büfénkből. Mogyorós csokit vagy pálcikás jégkrémet kérsz?

Még mindig halványlila dunsztom sem volt róla, hogy mi a csoda lehet az a kahuna, de ki vagyok én, hogy csak úgy visszautasítsak egy potya fagyit? Ráadásul hirtelen úgy éreztem, hogy teljesen ki van száradva a szám.

– Kaphatok egy jégkrémet?

– Persze. Máris hozom.

Andre nézte, ahogy elmegy a vízimentő lány, aztán amikor eltűnt szem elől, felém fordult.

– Ne hagyd, hogy piszkáljanak!

– Kik? – kérdeztem.

– Azok a srácok.

Jaj… akkor hallotta őket.

– Nem könnyű elviselni, ha egy helyes csaj beégeti valamiben az embert – tette hozzá a vízimentő a lányra vigyorogva, aki visszaért, és a kezembe adta a jégkrémet. – Igazam van, Charlie?

A lány viszonozta Andre széles vigyorát.

– Folyton legyőztelek mindenben.

– Még most is – nevetett Andre.

– Hát, még egyszer köszi a jégkrémet – mondtam Andre felé intve.

– Nincs mit, Myka. Remélem, hamar viszontlátunk. Nagyon nagy szükség van rád, tudják csak meg azok a srácok, hol a helyük – nevetett Andre.

– Viszlát, Myka – tette hozzá Charlie is, és integetett, míg én a bringámért mentem.

A jégkrém már olvadni kezdett, amikor levettem róla a papírt. Nagy volt a kísértés, hogy megegyem azalatt, amíg hazatekerek, de ahogy a bringámért nyúltam, bevertem az egyik könyökömet a drótkerítésbe, és eszembe jutott a reggeli esésem. Valószínűleg okosabb lesz sétálni, amíg megeszem.

Napi egy tanyálás untig elég, köszönöm szépen.