A mű eredeti címe: The Island at the Edge of Night

Kiadta a Manó Könyvek Kiadó Kft., az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja. 2025

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.manokonyvek.hu

Felelős kiadó: Kolosi Beáta ügyvezető igazgató

Minden jog fenntartva.

Fordította: Cséplő Noémi

Drága édesapám emlékére

ELŐSZÓ

A házat sötétség borította, odakint vihar tombolt – épp úgy, ahogy néhány órával korábban is, amikor feküdni tértem. Most azonban nem voltam ágyban. A lépcső tetején álltam, bár nem emlékeztem, hogy kerültem oda. Talán alvajáró vagyok? Hálóingben, mezítláb ácsorogtam a jéghideg padlón.

– Christina néni? Apa? – kiáltottam, de nem jött válasz.

Villám hasított a sötétség szövetébe, hirtelen vakító fehérségbe borítva mindent. Ijedtemben megragadtam a lépcső korlátját, és vártam, hogy a szívem újra normálisan verjen. Égzengés csattant a város felett, eső dobolt a tetőn és az ablakokon, agyamban riadtan, idegesen dübörgött egy ér.

Vajon a vihar ébresztett fel? Vagy valami más?

Lementem a lépcsőn, ki a konyhaajtón a kerítéssel körbevett kertbe. Emlékszem, hogy a szél és az eső olyan erővel támadt rám, hogy alig kaptam levegőt. Lábujjaim közé lehullott falevelek csusszantak, hálóingem hidegen, súlyosan tapadt a testemre.

Emlékszem, hogy elhaladtam Apa elhanyagolt mintakertje mellett. Emlékszem, hogy átmásztam a lyukas kerítésen, be a temetőbe. Emlékszem, hogy láttam a vénséges vén tiszafát – tépett árnyalak a villámfényes égbolt előtt.

És aztán?

Az emlékek tükörcserepekként hullanak szét.

Maroknyi szilánk csupán, ami megmaradt – az éjszaka emlékfoszlányai úgy villannak fel, mint a villámok: éles fémen fénylő nedvesség; reccsenő hang, melytől megdermed a szív; éles sikoly, ami a csontom mélyére hatol…

Az után az éjszaka után a semmi következett. Feszült sötétségben telt hetek, állhatatosan csorgó eső az ablakon. Rémálmok, melyekbe beleremegett a lelkem: az emlék sötét szilánkjai, egy rémülettől fuldokló kérdés visszhangja:

Mit tettél, Faye? Jaj, mit tettél, te gonosz gyermek?

Így tehát, kedves Olvasó, tedd fel magadnak a kérdést: Mi lenne…

Mi lenne, ha a fák beszélni tudnának egymással? Mi lenne, ha figyelmeztetni tudnák egymást a veszélyre? Ha ősi erdeink – madárdalos, mohás, páfrányos édeneink – titkos suttogással lennének teli? Képzeld csak el!

Dr. Ezra Gault-Firth, Ősi erdeink rejtélye, 1926

1.

Christina néni a szobájába rendelt, hogy elköszönjön tőlem.

– Így lesz a legjobb – szipogott könnytől csillogó szemmel. – Az új iskolában tudni fogják, hogyan vigyázzanak rád. Egy szigeten van, biztosan gyönyörű lesz a táj. És békés. Biztonságos helyen kell lenned, Faye drágám. Sokkal jobb lesz ott neked. Jobb lesz mindannyiunknak. Nem olyan hely, mint a többi iskola. Bízz bennem!

Apa a tűz mellett ült a karosszékben, a lángokat bámulta, és nem szólt egyetlen szót sem. Csalódott volt? Miért nem nézett rám? Vállait felhúzta, szeme duzzadt volt az alvástól és a zavarodottságtól. Ahogy ránéztem, próbáltam felidézni a szerető apát, akit valaha ismertem – a kócos, ragyogó szemű férfit, ahogy hatalmas kezébe veszi az enyémet, és együtt sétálunk át a hajnali erdőn…

– Apa? – suttogtam.

Apa válla még jobban megfeszült, ölében tartott kezét ökölbe szorította.

– Kéred a gyógyszered, Arthur? – kérdezte gyengéden Christina néni.

Apa a fejét rázta.

A tűz ropogott. Túl meleg volt a szobában, a levegő nagynéném drága parfümjétől sűrű és nehéz.

Christina néni még egy percig apát nézte, miközben a nyakában csüngő gyémántmedállal játszott, majd apró sóhajjal újra hozzám fordult.

– Attól tartok, ideje indulnod, Faye – mondta, majd fájdalmas fintorral feljebb ült az ágyban. Megigazítottam mögötte a párnát, mire elmosolyodott, és felém nyújtotta púderes arcát. – Adj egy búcsúcsókot a te szerető nagynénédnek. A taxi már vár, hogy a vasútállomásra vigyen.

Odakint már majdnem teljesen besötétedett. A városi szmog úgy kavargott az utcai lámpa fényében, mint valami sárga füstkígyó.

Útra készen álltam, bőrönd bepakolva, cipő, kabát rajtam. Mégsem akartam elmenni. Egy újabb bentlakásos iskolába küldtek, távolabb apától, mint korábban bármikor. Túl kegyetlennek tűnt újra elszakadni, újra gyökértelenné válni. Úgy éreztem, mintha egy újabb rémálom karmai közül próbálnék szabadulni.

Miért volt Christina néni ágyban? Beteg talán? És miért küldenek el így?

Megráztam a fejem.

– Mit tettem, Christina néni? – kérdeztem suttogva. – Mi történt azon az éjszakán?

Próbáltam újra felidézni, átfurakodni a sötétség rétegein, amik függönyként takarták el az emlékeimet.

– Emlékszem a viharra. Hogy kimegyek az esőbe…, ki a temetőbe…

– Hagyd abba, kérlek – szakított félbe gyorsan Christina néni, miközben egy könnycsepp indult el lefelé az arcán. Gyorsan letörölte. – Nem akarom, hogy emiatt aggódj. Vagy akár miattam vagy édesapád miatt.

Mindketten a tűz mellett kuporgó alakra néztünk.

– Szia, apa – mondtam halkan, odalépve hozzá. Ő összerándult, ahogy kezem a vállához ért. Könnyek gyűltek a szemembe, zokogás marta a torkomat.

– Rendben lesz, hidd el – mondta Christina néni. – Az orvos holnap megnézi.

Nagynéném újra elmosolyodott, ujjai köré tekerte arany nyakláncát. A gyémántmedál megcsillant a kandalló fényében.

– Menned kell, Faye, kicsikém – mondta újra Christina néni. – Az úton próbálj meg pihenni. Aludj, ha tudsz. És tényleg ne gyötörd magad azzal, ami történt.

A vonat észak felé zakatolt bele az éjszakába, sok mérföldnyi sínpárt hagyva maga mögött. A város fényei hamar eltűntek, a házak is megritkultak. Vajon hová tartunk?

Vi-lág-gá, zakatolt a vonat. Vi-lág-gá, vi-lág-gá. Mesz-sze, sikoltott a gőzszelep, ahogy elő-előbukkantunk az alagutakból.

Egyedül ültem a hideg, rázkódó fülkében. A koszos ablakon túl a világ sötétbe burkolózott.

Nem hittem, hogy el tudok aludni, de a szemem végül lecsukódott. A rémálmok úgy folytak szét bennem, mint a tintafoltok.

Próbáltam megragadni az emlékek elmosódó alakját, ahogy felbukkantak, de képtelen voltam megtartani őket.

A vonatút végén újabb taxi várt rám, ami egy kikötőbe vitt. Apró komphajó ringatózott a homályos hajnali fényben. Dél felé a szürke hegyek őrszemekként választottak el mindentől, amit magam mögött hagytam. Az égen sirályok rikoltoztak, a felkelő nap által vörösre festett felhők alatt körözve. A nyirkos levegőben hínár és üzemanyag szaga úszott. Minden túl hideg volt, túl valóságos, pláne az én ködbe burkolózó agyamnak.

A tengert bámultam – az ólomszürke hullámok rengetegét, amelyek egészen a végtelenbe nyúltak. Még sosem láttam a tengert. Csupán néhány helyet ismertem: az erdőt, ahol az életem kezdődött; Christina néni házát a füstborította városban; és a féltucat bentlakásos iskola homályos termeit. A tenger mérhetetlenül nagy volt. Rettentő. Ami, ha úgy dönt, könnyedén képes lenne elnyelni ezt az aprócska csónakot…

Még két ember várta, hogy csónakba szállhasson: egy lány és egy hosszú, papéhoz hasonló ruhát viselő férfi. A lány idősebb volt nálam és jóval magasabb is, a bőre barnább, ragyogó fekete haját kontyba csavarta a tarkóján. Egyedül állt a mólón, magasra emelt állal, összefont karokkal.

A pap köpenye szárnyként csapkodott a szélben, hegyes orrú bőrcipője csillogó feketén ragyogott. Táskás szeme és tokája volt, arca sápadt, akár a régi csont. Ahogy felém fordult, gyorsan félrenéztem, nem akartam, hogy lássa, szemügyre veszem őt, bár láthatóan sem én, sem a másik lány nem érdekeltük igazán. Fényes cipőorra türelmetlenül topogott, míg arra várt, hogy a kis hajó kapitánya berakodjon: a bőröndjeinket, egy postazsákot, néhány doboznyi élelmet, paraffint és gyertyát.

Végre fekete füstöt okádva felmordult a motor.

Újra a szárazföld felé néztem, és végigszaladt a hátamon a hideg. Vajon milyen messze lehet a város? Milyen messze az őrt álló hegyek mögött? Több száz mérföld. Több száz…

– Viszlát – súgtam. – Viszlát, apa, viszlát, Christina néni.

A jeges szél szinte letépte ajkamról a szavakat. Aztán hajóra szálltunk, és én próbáltam figyelmen kívül hagyni, ahogy megszakad a szívem és zokogás marja a torkom. Senki nem válaszolt, senki nem integetett utánam.

Ahogy a hajó himbálózni kezdett alattam, igyekeztem leülni. A padló csúszott, a fapad repedt volt és ragadós a sós víztől. Hirtelen az egész világ idegennek, bizonytalannak tűnt.

A kapitány káromkodva nézte a vöröslő felhőket.

– Vörös ég reggelre, ne szállj tengerre! – motyogott magában, majd elkötötte a hajókötelet, és elrúgta a csónakot a mólótól.

A hajó és a móló közötti távolság gyorsan nőtt, túl széles lett, hogy bárki átléphesse.

Vagy átugorhassa.

Vagy átúszhassa.

Végül a szárazföld beleolvadt a tengerbe… Nem volt visszaút.

2.

Hova a pokolba megyünk? – kérdezte a magas lány, próbálva túlkiabálni a motor bömbölését, miközben néhány lépéssel közelebb billegett a hajókormánynál álló férfihoz.

A kapitány erősen markolta a kormányt, tekintetét előreszegezte.

– A szigetre – mordult végül.

– Melyik szigetre? Milyen messze van? Sokáig tart az út? – faggatta a fekete hajú lány.

– Engem csak azért fizetnek, hogy odavigyem magukat – csattant a tengeri medve válasza. – Azért fizetnek, hogy hetente néhányszor megtegyem ezt az utat ezzel a rozsdaboglyával, begyűjtsem a postát és az ellátmányt, egy huzatos öreg viskóban lakjak és őrizzem a sziget birkáit. Ez minden. Az nem feladatom, hogy minden bárgyú kérdésre válaszoljak, ahogy az sem, hogy kihalásszam magukat a tengerből, szóval hallgasson és üljön le.

A lány megvonta a vállát, és a pad felé tántorgott, majd leült közvetlenül mellém.

– Szia – mondta.

Megdermedtem. A többi gyerek sosem szólt hozzám, és én sem beszélgettem velük.

– Te tudod? – kérdezte. – Hogy hová megyünk.

A lány amerikai akcentussal beszélt, és hangja magabiztosan csengett. De ő is fél, gondoltam.

Próbáltam megköszörülni a torkom, de túl száraz, túl feszült volt. Néha gondot okozott, hogy szóba álljak idegenekkel, főleg felnőttekkel. Akkor kezdődött, amikor az első bentlakásos iskolába küldtek, nem sokkal azután, hogy elhagytuk az erdei házat. Hatéves voltam. Még emlékszem a rémületre és az égő fájdalomra, ahogy a tanárnő a kinyújtott tenyeremre csapott a vonalzóval, amiért nem válaszoltam a kérdésére. Próbáltam elnyomni ezt az emléket, de még most is olyan rémisztően valós volt, annyi év után is. De akkor miért, gondolkoztam el, vajon miért nem emlékszem, mi történt néhány hete, azon az éjjelen, amikor minden megváltozott?

Rádöbbentem, hogy a fekete lány felhúzott szemöldökkel figyeli némaságomat.

– Huh – mondta, majd így folytatta: – A mostohaapám azt mondta, valami iskolába küld, egy szigetre. Ez az egész nagyon furcsa nekem. De legalább ugyanabban a csónakban ülünk.

Majd megbökött és rám mosolygott.

– Boudicca Braithwaite vagyok – nyújtotta felém a kezét.

Észre sem vettem, hogy elfogadtam.

– Faye Fitzgerald – súgtam alig hallhatóan.

Egymás mellett ültünk a fapadon, beleburkolóztunk a nyirkos, tengerillatú plédekbe. Együtt himbálóztunk a hullámokkal, a rejtélyes sziget felé tartva.

– Nézd, Faye! – mutatott Boudicca a hullámok közt felbukkanó, mellettünk haladó, fényes szürke foltokra. – Delfinek!

A felismerés érzése járt át – egy belső rándulás. Ismertem ezeket az élőlényeket, apa természetről szóló könyveiből. Csak azok segítségével voltam képes megmaradni a városban, a könyvek voltak a túlélőkészletem. Rendszeresen kicsempésztem egy-egy könyvet apa könyvtárából, és mezítláb futottam a kertbe, bújtam át a kerítésen, be a túlburjánzott temetőbe. Felmásztam az ősrégi tiszafára, befészkeltem magam az ágak bölcsőjébe, majd kinyitottam a könyvet a színes táblaképeknél, és a gondolataim máris távol jártak…

egy holdfényben fürdő erdőben…

egy párás dzsungelben…

egy jeges hegyoldalon…

az óceán rejtélyekkel teli mélyén…

– Barna delfinek! – kiáltott fel újra Boudicca, ezúttal a mögöttünk ülő paphoz fordulva. – Nézze!

A pap arca kifejezéstelen maradt. Boudicca hitetlenkedve meredt a férfira.

A barna delfinek egy darabig versenyt úsztak velünk, mintha üldözősdit játszanának, egymást váltogatva a vízben. Lélegzet-visszafojtva figyeltem őket, a szívem is hevesebben vert. Félig lehunyt szemmel elképzeltem, ahogy együtt úszok velük, szinte éreztem a hullámok vonzását, ahogy hajtanak előre. Minden egyes fordulás és ugrás fenséges, bugyborékoló, kitörő izgalmát…

– A delfin rossz ómen – köpött egyet a kapitány, és hol erre, hol arra rántotta a kormányt, hogy utat találjon a hullámok között.

– Én úgy tudtam, jó szerencsét jelentenek – jegyezte meg Boudicca.

A kapitány csak a fejét csóválta.

– Bolond, aki így gondolja – mordult. – A delfinek a tengerbe fulladt matrózok lelkei. Azért jönnek, hogy figyelmeztessenek.

A tengeri medve az égre pillantott, majd ellenőrizte a szelet, és gyorsabb haladásra bírta a csónakot, ami a hullámokat követve hol felemelkedett, hol a mélybe zuhant.

A szél belesüvített a fülünkbe, megsüketítve bennünket, melyen csak a motor bömbölése hatolt át. A hullámok egyre meredekebbek lettek, átcsaptak, megtörtek a csónak orrán. A tengeri medve szétvetett lábakkal igyekezett biztosan állni, összeszorított fogakkal és egy oroszlánszelídítő dacosságával próbálva uralma alá hajtani a hullámokat.

A tenger egészen a szigetig ellenünk harcolt. Ahogy a hullámok és a félelmem összecsaptak fölöttem, borzalmas kavargás kelt a bensőmben… Talpra kászálódtam, és a hajó oldalán áthajolva belehánytam a tengerbe.

Boudicca mellettem állt, a karomat fogta, a hátamat simogatta.

Semmit nem tudtam erről a lányról, csupán a nevét, de ez volt az egyetlen, amibe kapaszkodhattam. Ő pedig megtartott, így nem buktam el, nem hullottam bele a vízbe, nem estem össze. Nem tudom, hogy a borzalmas szél, a hányás vagy a tény, hogy Boudicca így tartott engem – de könnyeket éreztem végigcsordulni az arcomon. Előbb melegen, majd jegesen. Apára gondoltam. Hogy mennyire szerettem volna, hogy átöleljen, amikor búcsút vettem tőle… De már nagyon hosszú ideje nem tett ilyesmit.

Mióta Christina néni házába költöztünk, be a városba, apa elzárkózott tőlem. Alig nézett rám, szinte soha nem mondta ki a nevem. Mindig pihent: vagy a pamlagon a dolgozószobában, vagy az emeleten a hálószobájában. Az a csillogó szemű apa, aki annyira szeretett engem, valahogy zárt ajtóvá vált. És akármi is történt azon az iszonyú, viharos éjszakán, csak még rosszabbá, még borzalmasabbá tette az egészet. Nem egyszerűen csak elküldtek egy új iskolába. Megbüntettek. Száműztek.

Ezek a gondolatok kínoztak, miközben háborgott a gyomrom, a csónak pedig emelkedett, majd a mélybe zuhant, a vad szél pedig felszárította a könnyeimet.

Az utazás felfalta a rövid téli nappal minden óráját. Besötétedett, mire a szigetre értünk. Hatalmas, éles sziklákkal szegélyezett öbölbe értünk, és a testem végre megkönnyebbült, hogy a hajóút véget ért. Ám ahogy felnéztem a szigetre, egy másfajta félelem vett rajtam erőt.

Mintha apa egyik könyvéből bukkant volna elő a hely – távoli, furcsa és kietlen csücske a világnak. Fekete sziklákat, viharverte füvet és néhány romos – kísértetfehér, üres – kunyhót láttam csupán.

A kapitány a famólóhoz kormányozta a hajót, és amikor elég közel értünk, partra ugrott. Kötelekkel rögzítette a csónakot, majd a fejével is intve ránk kiáltott.

– Kifelé! – vakkantotta.

Először a pap szállt ki, majd Boudicca, aki a mólóra érve a kezét nyújtotta felém, hogy átsegítsen a csónak és a szárazföld közötti keskeny, mégis szédítő résen. Egy pillanatig csak álltam, a lábam még bizonytalan volt, a fejem és a gyomrom kótyagos a hullámoktól. A kapitány kipakolta a csomagjainkat, a postazsákot és az élelmiszeres ládákat. Mindent a mólóra halmozott.

A szél körbecsapkodott bennünket, hideg, sós tengervizet köpve ránk. A végtelenségig nyújtózó égen felragyogtak a csillagok. A vadság érzésétől szinte elállt a lélegzetem. És volt a levegőben még valami – egyfajta suttogás az éjszakában, amitől megdobbant a szívem, mintha csak mély álomból ébredtem volna.

Mi ez a hely?

3.

Egy nő várt bennünket.

A lábánál viharlámpák sora állt, sötét árnyékcsillagot rajzolva köré. Az asszony a papra mosolygott, majd a kikötőből a sziget belseje felé vezető rögös ösvényre mutatott. Mondani akart valamit, ám a férfi felkapta az egyik lámpát, és otthagyott bennünket, arca merev volt, mintha kőből faragták volna. Néztem, ahogy távolodik, köpenye úgy csapkodott, mint fekete vitorla a viharos szélben. Egy emelkedő után aztán a férfi és a lámpás fénye is eltűnt.

Boudicca az ellenkező irányba figyelt, ahogy a csónak kipöfögött az öbölből, fekete árkot vájva a háborgó vízbe. Már elérte az öböl száját, épp a hatalmas sziklák mögé fordult be. Remélhetőleg a tengeri medve nem vág neki a szárazföldnek ma éjjel. Talán itt él a szigeten… Mintha huzatos kunyhót és juhnyájat említett volna… Akárhogy is, a csónak eltűnt. Boudicca és én a magukra hagyott dobozok, bőröndök, utazótáskák között ácsorogtunk.

– Gyerünk, lányok! – szólalt meg az asszony. – Mindegyikőtök hozzon egy bőröndöt, a többit meg hagyjátok ott. A férjem később majd lejön értük a lovaskocsival. Mire vártok még? Gyerünk, szedjétek a lábatokat!

Boudiccára pillantottam, ő pedig rám. Mi más választásunk lehetett?

Az asszony felemelt egy lámpást, hogy láthassa az arcunkat.

– Te biztosan Faye Fitzgerald vagy – mondta, miközben ragyogó mosolyt villantott ránk. – Te pedig csakis Boudicca Braithwaite lehetsz. Mrs. Lighter vagyok, az igazgató felesége és az iskola háziasszonya. Szólítsatok Violet nővérnek. Isten hozott benneteket az Alka-szigeten!

Violet nővér szempillája feketére volt festve, akár egy filmcsillagnak. Tengerészkék utazókabátot viselt szőrmecsuklyával, hozzá pedig orchidea-rózsaszín bőrkesztyűt.

Christina néni imádná azt a kesztyűt, gondoltam. Furának tűnt ezen a rideg, vad helyen az én elragadó nagynénémre gondolni.

Boudicca egy nehéznek tűnő bőrönddel birkózott.

– Nem tudna a férje most lejönni a kocsival, hogy felvegyen bennünket? – fakadt ki, ahogy a rögös útra nézett.

– Sajnálom, de nem, Braithwaite kisasszony. – Violet nővér mosolya egyetlen pillanatra sem tűnt el. – Egyedül kell boldogulnia. Hiszem, hogy egy kis esti séta még jót is tesz majd. Így legalább lesz időnk megismerni egymást. A saját csomagjának súlya pedig csak nem okozhat problémát. Az Alka-szigeten mindenkitől elvárjuk, hogy elvégezze a munka rá eső részét. Ami nehéz a testnek, jót tesz a szellemnek.

Boudicca morgott és a szemét forgatta.

Violet nővér csak nevetett rajta.

– Induljunk! – mondta. – Erre megyünk!

Alka-sziget. Azon gondolkodtam, vajon van-e bármi köze az óriásalkához, amit a kihalásig vadásztak. Olvastam róluk apa egyik könyvében. Talán valaha itt éltek…

Elhaladtunk egy régi csónakház mellett, ami romosan, tető nélkül állt. Aztán az ösvény emelkedni, Boudicca pedig zihálni kezdett, ahogy a bőröndjével küzdött. A keskeny út csupasz fekete sziklák és szélcibálta rekettyebokrok között kanyargott.

Az emelkedő tetején sivár, barna lápvidék tárult a szemünk elé. Meg kellett állnom, mert elakadt a lélegzetem. Sosem voltam még ennyire nyílt, ennyire végtelen terepen. A bentlakásos iskolákban és a zsúfolt városban töltött évek utána az Alka-sziget határtalan üressége letaglózott.

Az ég nem pusztán fölöttünk volt, hanem teljesen körülvett bennünket: hatalmas, sötét, végeláthatatlan, csillagfényes. Mintha a föld, az ég és a tenger egyek volnának. A széljárta levegő nedves hanga, juhtrágya és a tenger hideg, sós leheletével volt tele. Elszorult a szívem. Nem tudtam lerázni magamról az érzést, ami akkor fogott el, amikor a lábamat a sziget földjére tettem – mintha egy hang a nevemet súgta volna…

Áttettem a bőröndömet a cipekedéstől már sajgó kezemből a másik kezembe, és továbbmentem. Az ösvényen előttünk haladó pap lámpásának ingó kísértetfényét figyeltem. Violet nővér beszélgetni próbált velünk gyaloglás közben. Hát nem hihetetlen szerencse, hogy az Alka-sziget első diákjai között lehetünk? Élveztük a csónakázást? (Boudicca felmordult.) Hát nem izgalmas, hogy egy ilyen gyönyörű helyen kezdhetünk egy új iskolát? (Boudicca még hangosabban felhördült.)

Megálltam és körülnéztem. A sivár lápvidék, a fekete sziklák…

– Itt nincsenek fák. – A szavak rekedt suttogásként hagyták el ajkamat.

– Mit mondtál? – csücsörített felém Violet nővér rózsaszín szája, majd lejjebb engedte a lámpását, árnyékba burkolva kutató tekintetét. – Fura kis jószág vagy. Mintha a fákról mondtál volna valamit, Fitzgerald kisasszony. Na mi baj? Elvitte a cica a nyelved?

A nő csak várt. Tudtam, hogy mondanom kellene valamit, de képtelen voltam rá. A szavak nem jöttek elő, pláne nem úgy, hogy ő a közelben volt és úgy nézett rám.

Végül eltűnt a mosolya. A fejét az egyik oldalra billentette. Talán azt gondolta, dacos vagyok, udvariatlan – ahogy a többi tanár is a korábbi iskolákban.

– Hm… Pimasz vagy, vagy csak lassan forog az agyad? – mondta lágyan, de összehúzott szemmel. – Nem, Fitzgerald kisasszony, itt nincsenek fák. A szigetet a juhok legeltetése érdekében még a múlt században tarra vágták. Csak nem abban reménykedett, hogy itt majd fára mászhat? Hallottam, hogy az előző iskolában megtette és nem akart lejönni. És hallottam, hogy otthon is volt valami dolga egy fával… Egy nagyon öreg fával talán? A temetőben?

A mosoly visszatért, mézesmázosan, negédesen.

Kegyetlen pillanat volt. Az asszony úgy tartott fogva a tekintetével, mint ahogy macska tart madarat a mancsai között. Aztán játékosan felnevetett, megfordult és újra elindult.

Ahogy követtem őt, azokra a fákra gondoltam, amelyek a gyerekkorombéli erdei házat körülvették: bükk, nyír, berkenye, tölgy. Galagonyabokrok. Velük töltöttem a napjaimat, azt játszottam, hogy erdei tündér vagyok. Apa úgy is hívott: az ő kis erdei tündére. Elképzeltem, hogy látom az erdőben élő minden élőlényt összekötő aranyfonalakat, és – ahogy az emlék előbukkant, elmosolyodtam – hogy képes vagyok beszélni a fákkal, hogy hallom titkos suttogásukat. Rettentően hiányoztak azok az erdei fák, mintha a testvéreimet kényszerültem volna hátrahagyni.

Aztán a temetőben álló tiszafára gondoltam, Christina néni házának szomszédságában. Az volt az egyetlen hely, ahol a városban igazán otthon éreztem magam. A Crookbridge tiszafa, így hívták. Az ország egyik legöregebb fája volt, állítólag már több mint háromezer évet élt. Szerettem. Fura, tündérmesébe illő törzse elágazott és görcsös ívekbe csavarodott – megfontolt, bölcs, szerteágazó és ősi erőt árasztott. Szerettem a közelében lenni, még a dohossága, a pókhálói és a szúrós levelei ellenére is. És imádtam az ősöreg ágak ölelésében, mint valami bölcsőben megbújni.

Hirtelen Violet nővér éles hangja vágott a gondolataimba, mint fejsze a fa törzsébe.

– Már majdnem az iskolánál vagyunk, lányok – jelentette ki. – Nézzétek, ott van!

TARTALOM

Előszó

ELSŐ RÉSZ

1.

2.

3.

4.

5.

6.

7.

8.

MÁSODIK RÉSZ

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

28.

29.

30.

31.

32.

33.

34.

35.

36.

37.

38.

39.

40.

41.

HARMADIK RÉSZ

42.

43.

44.

45.

46.

47.

48.

49.

50.

51.

52.

53.

54.

55.

56.

57.

58.

Jegyzetek és köszönetnyilvánítás

Szerkesztette: Boczán Bea

Olvasószerkesztő: Görgényi Anna

Műszaki vezető: Rácz Julianna

ISBN 978 963 584 648 1

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Alex Brush – SIL Open Font License

Cormorant Garamond – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License