AMTAK E-KÖNYVEK

KRÚDY GYULA

A MUSKÉTÁS

Válogatott elbeszélések

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6632-84-5

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500-3000 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. Laptopról vagy megfelelő csatlakozóval telefonról is olvasható.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Krúdy Gyula

A muskétás

Válogatott elbeszélések

Tartalom

Krúdy Gyula

A muskétás

Válogatott elbeszélések

A muskétás

Középkori éjjelen

A hiúság

A katona

A Hartwig

A lyukas tallér

Jézuska csizmája

Középkori álom

Az ágyúgolyó

A cukrászbolt

A tábornok barátja

A hőstett

Találkozás egy régi hölggyel

Egy régi uraság pesti utazása

Nők zenéje

Bánatos utazás

Szegilongi

Őszi nap falun

Amadé téli lovaglása

Bánáti útja

Tavasz

Egy árnyék

Éji zene

Johanna esti vendége

Krisztina ismeretsége

Utolsó szivar az Arabs Szürkénél

Verbénai, vagy egy pesti polgár megtérése

Utolsó szivar az Arabs Szürkénél

A hírlapíró és a halál

Harras Rudolf közkatona egyik története

A hídon

A muskétás

- Én - mesélte nekem egyszer valaki éjszakának idején - muskétás voltam a harmincéves háborúban, a Rajna mellett, és fehér strucctoll volt a fövegem mellett, a hátamon pedig kerek selyemköpenyeg, mert éppen abban az időben raboltuk ki Homburg városát.

Tehát a Rajna mellett jártunk akkor, és jöttünk, jöttünk, nagyon messziről jöttünk. A csizmámon még rajta volt Spanyolhon pora, a gondolatom még fekete szemű madridi szenyórákat ölelgetett, és a nótám, amit dúdolgattam, éjjeli gitárpengés és mór rabszolganők énekéből való volt, de igazában már javában hemperegtem a Rajna városok kocsmáiban, tagbaszakadt és tejképű német asszonyságok voltak a szeretőim, és a nótánk egy hosszadalmas üvöltés volt, amelyhez a taktust az ónból készült boroskancsóval vertük.

A pajtásaim mindennap ámbrával füstölték meg magukat, mert valami cudar betegséget hoztak el a félszigetről, de én már akkor is szerencsés fickó voltam, és a testem külsőleg nélkülözte azokat a sajátságos fekélyeket, amelyekről az igazi Wallenstein-muskétást Cadiztól Krakkóig meg lehetett ismerni. Szinte jelvények voltak azok a különös, forradásos sebhelyek az arcon. Akinek volt, az biztosan végigcsinálta a spanyol háborút. Mint mondám, nekem ép volt az orrom, mindkét szemem is megvolt (pedig éppen szem dolgában fogyatkoztak bajtársaim), és a szájam se volt ánizsszagú az örökös orvosságrágástól, hanem borszagú, valóban borszagú, amitől nem undorodtak, sem nem féltek a tejképű rajnai asszonyságok.

Az övemben valódi jó Fülöp-aranyak, a tarsolyomban mór ékszerek, és a testemen ing, valódi ing valenciai csipkéből, amit valami hercegnéről rántottam le - ibi-ubi. Ugyan kivel cseréltem volna Wallenstein muskétásai között? Útközben elhullott pajtásaimmal-e, akik rettentő kínjukban a földön fetrengve dobálták el maguktól a szerzett mór ékszereket, mintha az hozta volna betegségüket? Vagy cseréltem volna ámbraszagú barátaimmal, akik józan fejjel csak fekete álarccal arcukon közeledtek nőkhöz, de ritkán voltak józanok? A muskétásnak már csak az a sorsa, hogy elevenen hordozza magával a hullaházak szagát, én pedig szerencsés fickó létemre csak borszagú voltam, rajnai bortól szagos, amely szagtól a folyó menti asszonyságok nem undorodtak.

Ha kockáztam, nyertem; ha ittam, jókedvű voltam; ha verekedés volt, sohasem húztam a rövidebbet. Vajon a szerencse mely csillagzata alatt születtem én, egyszerű muskétás a brandenburgi herceg seregéből?

Elbizakodottságomban már pénteken is hússal éltem, és a gyónásban sem voltam mindig igaz, amikor szerencsém aztán elhagyott.

A Rajna mellett történt - mondom -, hogy melyik városban, már arra nem emlékezem, hisz azok a Rajna menti városok olyan egyformák, akár a szenyórák legyezői Madridban. Nemhiába álmodtam sárkánnyal, mely a torkomba harapott, és rossz ómen volt már a csuklyás barát is, akivel a városon kívül találkoztunk, amint csengettyűjét rázogatva riasztotta el magától az eleveneket és holtakat. A város polgárai meg csaknem becsapták orrunk előtt a kapukat, és néhány jó pajtásomnak lyukat ütöttek a fejébe, amíg nagy nehezen elhelyezkedhettünk a városban. A szíves fogadtatás viszonzásául felgyújtottuk a városbíró házát, és elcsendesítettük a lármásabb polgárokat. Mondom, itt történt, hogy szerencsém elhagyott.

Igen jó borok voltak ebben a városban, és naphosszant főzték a polgárnék konyháikon. Dupla aranyaink nem tévesztették el megszokott hatásukat, és kemény ökleink is megtették a magukét arra nézve, hogy nyugalom legyen a városban. Éppen tél elején voltunk, és már arra gondoltunk, hogy a telet kényelmesen kihúzzuk ebben a városban, hogy tavasszal Flandriába rukkoljunk; egy öreg polgárnál, kinek fiatal felesége volt, olyan pompásan elhelyezkedtem, mintha hátralevő életemet házuknál akarnám eltölteni; a bajtársaim is szorgalmasan füstölgették kifelé magukból a spanyol ördögöt, amikor beütött a mennydörgős mennykő az egész nyugodalmas állapotba... Hiába, a szegény muskétásnak csak nem való a családi boldogság!

Advent előtt voltunk, és nagyokat ittunk, készülődvén az adventi böjtre. Egy napon tán többet is ittam, mint amennyi szokásom volt, mert a kockákat sem tudtam úgy forgatni, mint rendesen, és boros fejjel ődöngtem a régi városka utcáin. A polgárok tiszteletteljesen kitértek előlem, és nem mertek haragudni még azért sem, hogy sapkájukat leütöttem fejükről; én meg magamban egy darabig azt számolgattam, hogy hány tallért is lehetne kiszorítani az Orsolya-apácáktól, ott, a város közepén levő nagy zárdából, ha az ember nagy komolyan fogná a dolgot, amikor aztán eszembe jutott, hogy gyerünk haza az én öreg polgár bácsimhoz, aki bizonyosan nem tudja, hogy mi történt velem: amikor csak nagyot kiált valaki a hátam mögött, és a hangban nyomban felismertem a Korvég hangját.

Ott dulakodott a lengyel muskétás három-négy polgárral a piacon, és a polgárok ugyancsak szorongatták hegyes csákányaikkal. Bőségesen vérzett a lengyel, amikor odaértem, és szétcsaptam a polgárság között.

- Köszönöm, pajtás - szólott a lengyel -, de én már nem sok hasznát veszem segítségednek. Megszúrtak a szívemnél ezek a kutyák. De te felmehetsz ide a házba, és nem bánod meg, ha felmentél.

A lengyel ezután már nem sokat beszélt, én pedig bementem a házba, amely előtt a csetepaté történt. Benyitok sorban az ajtókon, egy darabig senkit sem találok. De a legutolsó szobában fekszik ám egy selyemmellényes polgár a földön, mozdulatlanul, az arcán mindjárt megismertem a lengyel kezének nyomát, a szúrást a két szeme között, mellette sivalkodik pedig egy asszonyféle.

Asszony?

Leány!

Sok szép nőt láttam, de ilyent még nem. Hamuszürke köntöse egy percre megriasztott, de aztán a bor és vér gőzében megrészegülten nyújtottam ki a kezem utána. Ő rám nézett és sziszegett, mint a kígyó a Pyrenneken, ha reátaposnak. De én csak közelebb, közelebb jöttem, és beszéltem hozzá, amint már ilyenkor beszélni szokás.

- Hagyj békét, katona - kiáltotta -, én szent leány vagyok. A fekete Mária áldása van rajtam. Meghal az a férfi, aki engem megcsókol.

De én csak nevettem. Szent leány! Szent leány! Az ördögbe, ez kell a szegény muskétásnak.

- Katona, én a halál vagyok. A fekete halál! - kiáltotta ő. - Én azok közül vagyok, akik az országúton felszedik az elhullott embereket. Az én szerzetem hordja a hamuszürke ruhát, és a hivatásuk emberi fülnek a legborzalmasabban hangzik: a pestis és a bélpoklosság gyógyításáért vagyunk e földön. Hagyj békében, katona. Meghalsz, ha megcsókolsz. Én megátkozlak.

A vér bugyogott a földön fekvő öreg férfiú arcából, és én megrészegültem. Átkozott rajnai bor! Futnom, menekülnöm kellett volna e leány közeléből, és én maradtam. És közelebb mentem hozzá. És megcsókoltam.

...Azóta nincsenek dupla aranyak az övemben, a boritaltól szomorú leszek, és az arcomon fekete álarcot hordok, mert a csók nyomán, hajh, eltorzult az. Cadiztól Krakkóig hordjuk a muskétások jelvényét, a torz arculatot. Az átok megfogant. És várom az időt, hogy elhullva az országúton, találkozhassam szerelmesemmel.

Középkori éjjelen

A cseh rablók, akiket még csak nemrégen vert ki Mátyás a hegyek közül, haramiatanyáikról elmentek, vagy a lőcsei hóhér kerekén utaztak el a másvilág felé: de a várak itt-ott megmaradoztak. A királynak nem volt érkezése felperzselni valamennyi rókafészket a Kárpátban, a Dunajec mentében még mindig le-lepislantott a tutajosokra vagy az utazó kereskedőre egy-egy hordó formára épített vár, amelyben már csupán a szél lakott. A váraknak kísérteties hírük kerekedett, meg aztán nem is lehetett teljes bizonyossággal tudni, hogy nem húzódott-e meg a pincében egy-egy elaggott rabló. A környék népe messzire elkerülte a hordóvárakat. Kornádi Péter, a szepességiek Krisztus takácsa tehát egészen jól számított, amidőn a három elszöktetett leányasszonyt a Dunajec völgyében helyezte el, az üresen maradott Giskra-várban. Bizonyos lehetett arról is, hogy a leányoknak sem jut eszükbe elhagyni a rejtekhelyet, hiszen a törvény értelmében palloshalál várt rájuk a szepességi városokban, amelyeknek adójával hűtlenül sáfárkodtak. Krisztus takácsa tehát késő öregségére nyugodtan meghúzódhatott a Giskra-várban, ha arrafelé vitt az útja a lengyelországi vásárokra.

Bármilyen zord lett légyen a tél, a takács mindig találhatott melegséget az elhagyott várban...

- Hejnye, a vén gazember! - dörrent fel a sánta Parka szenátor, amikor képzeletében feltünedezett a Krisztus takácsa öreg alakja, amint keleti nagyúr példájára, fiatal hölgyekkel melengetteti fázós tagjait.

A téli hold szinte szikrázó fénnyel járt az acélszürke égboltozaton a néma szálfaerdő fölött. A párolgó lovakat kikötötték a vár alatt.

(Jó lakomájuk lesz a farkasoknak! - dörmögte fejcsóválva a középkori katona.

Az a fődolog, hogy bennünket nem falnak fel - vigasztalta a szenátor. - Paripa még csak akad a két királyságban, de Parka... Parka csak egy van!)

Csendesen megindultak a domb felé a hallgató éjszakában. A katona minden eshetőségre elkészülve, egy fiatal fenyőt tövestől kirántott a hóból. Parka szenátor legyintett a kezével:

- Ahogy én ismerem ezt a várat, Kornádi uram saját magán kívül nemigen ereszt be ide férfinemen levő embert. De hát bolond volna, ha eresztene... Egyszer, régen, mikor még a balkézről való felesége élt, elhozott engem ide magával. Jó borokat ittunk, és szarvast sütöttünk a máglyarakás fölött. Nagyon kedves német menyecske volt a balkézről való asszony. A vége az volt, hogy Kornádi széket emelt rám, én meg buzogányt fogtam rá. Az asszony miatt... Később eladtuk a menyecskét egy bécsi takácsmesternek. Azóta megint jó barátok lettünk.

- Talán éppen a leányasszonyokat is el akarja adni a takács - vélekedett a zsoldos katona.

- Lehetséges... Ámbátor Szaniszló király nem engedi, mint az elődjei, hogy a szepességiek lányokkal kereskedjenek. Az én nagyapám még Istámbulba is szállította a lányokat a szultánnak meg a basáknak. Tavaszkor volt mindig a leányvásár Lőcsén...

Akkor már harmadszor járták körül a hordót. A keményfából, kőből, sziklából épített váron sehol sem látszott nyoma ajtónak, ablaknak. A cseh rablók saját külön módszer szerint építették a váraikat. Valami föld alatti bejárást kellett felfedezni.

Hát azt is megtalálták. A katona egy helyen elcsúszott a havon, és messzire repült.

- Hopp, itt valami befagyott patak van - kiáltott fel Parka uram. - Nyomon vagyunk.

A megfagyott bokrok között követték a patak jeges medrét, csakhamar egy föld alatti barlangba értek, és a katona tüzet csiholt, és meggyújtotta a barlangban talált szurokfenyőt.

A sánta szenátor örvendezve felkiáltott:

- Most már emlékezem... Erre jártunk valamikor a német menyecskéhez. Gyerünk most már felfelé.

Sziklába vágott lépcső vezetett fel a magasba. Kényelmes, széles kőlapokon járkáltak itt alá a cseh rablók, rozsdás vasrudakba kellett megkapaszkodni a lezuhanás elől. A zsoldos katona olyan ambícióval mászott felfelé, hogy sánta szenátor nem győzte eleget inteni:

- Megállj, katona, ne siess úgy... Nem rabolni megyünk. Nekem mint hivatalos embernek kell először belépnem a várba, mert különben pert akaszt a nyakunkba Krisztus takácsa. És bizony elítélnek...

- Hol leszek én már akkorára! - nevetett a tigrisszakállú zsoldos.

- De itt marad az én deres fejem!

Aztán mégiscsak Parka szenátor pillantotta meg legelőször a feje fölött a holdat, amint a mély kútból az udvar közepén kimászott.

- Szerencsénk volt, nyitva találtuk a csapóajtót - mondta izzadó üstökét törülgetve.

A vár halálos némasággal aludt körülöttük, mintha semmi élet nem volna odabent. A zsoldos szaglálódva járt körül az árkádos folyosón, bedugta a fejét a vasrácsos ablakon, sorban próbálgatta az ajtókat. Szinte világított a két gömbölyű, szürke szeme, amikor ismét elemében érezte magát. Minden mozdulatán meglátszott, hogy nem először jár éjszakának idején idegen portán. Azonban a szenátornak több szerencséje volt. Az első emelet nyitott folyosóján egyszerre kifeszített szárítókötelet vett észre, amelyen fagyos fehérruha darabokat csörgetett az éjféli szél.

- Asszonyruhák! - kiáltott fel, amikor megvizsgálta a fagyos fehérneműt. - Mégpedig a Kornádi vásznából. Ezer közül is megismerem az ő vásznát. Hejnye, a vén gázember! Hát még ruhával is ellátta a lányokat!

A zsoldos katona most már vérszemet kapott, és szinte reszketett a ritkás, szürke szakálla, amikor végre egy bezárt tölgyfa ajtót sikerült felfedeznie. "Itt vannak!" - kiáltotta, és széles vállával, faltörőkos alakú koponyájával nekivetette magát az ajtónak. A szenátor elképedve nézte a katona munkáját. A fejével úgy dolgozott, mint valamely vaspöröllyel. Recsegett-ropogott az ajtó - odabévülről pedig éles női sivalkodás hallatszott.

- No még, katona! - biztatta a szenátor. A zsoldos rettenetes fejével az ajtónak rohant, és a tölgyfa nagy koppanással szakadt be.

- Megállj! Majd én lépek be.

Bakkecskeugrásokkal sietett előre. A füstös, kongó termekben medvebőrök hevertek, és ételszag érzett a levegőben. A második terem végén nyitott ajtajú erkély állott, a hold ragyogó fényességével megvilágította az erkélyt. Oda menekült a három leányasszony az éjféli támadás elől. Egy feketemedve bőrt burkoltak magukra, a mezítelen lábuk bokáig érő hóban állott, a hajuk fésületlenül repked a szélben. De a válluk együtt világít a hóval.

- Hopp, ne féljetek. Én vagyok, a Parka szenátor!... Ezennel elfoglak benneteket.

A legelöl álló Gábriel Veronika kétségbeesetten felkiáltott:

- Inkább az ördög maga jött volna helyetted!

A szenátor hízelkedve lépett előre:

- No, gyertek be a hóból, a fagyból. Rakjatok tüzet. Tán akad valami harapnivaló is a háznál. Ugyan mi a manónak félnétek tőlem? Én csak egy sánta öregember vagyok.

A leányasszonyok kétségbeesett sírással ölelték át egymást.

- Feni már a pallost a lőcsei hóhér, te sánta ördög? - kérdezte Gábriel Veronika sötét kétségbeeséssel.

- Dehogyis feni... Más dolgunk van addig! - dörrent most közbe a zsoldos katona, és félretolta Parka uramat az útjából. - Bolondnak néztek tán engem, hogy hiába jöttem ide téli éjszaka, farkasüvöltéstől hangos erdőkön keresztül? Hadd lássam, nem hazudott-e a sánta ember! Lássam a vállatokat! Meg aztán igaz-e, hogy fenyőszaga van a szájatoknak? Előbb itt vagyok én, aztán jön a lőcsei hóhér. Tőlem ne féljetek.

Veronika (az özvegyasszony) volt a leányasszonyok között a legokosabb. Gyors elhatározással odalépett a zsoldos katonához, és lehajtotta előtte a fejét, hogy aranyszőke haja a földig omlott.

- Látod, ezt a nyakat akarja elvágni a lőcsei hóhér!

A katona megsimogatta az asszony nyakát.

- Vágja az öreganyjáét! - zörgött. - Félre az útból, szenátor uram. Itt most én beszélek. Ne féljetek tőlem, én csak egy vándor katona vagyok. Ma ebben az országban vagyok, holnap a másikban. Gyertek elő, virágszálaim, aztán gyújtsatok tüzet. Azt hiszem, hogy még a csonka fülem is megfagyott, amíg idáig értem. Nagyon messzire laktok, édes galambjaim. Ha szép fehér a nyakatok, nem engedem a hóhérnak levágni.

Parka szenátor uram még egy utolsó kísérletet tett:

- Katona, téged kerékbe törnek, ha a dolog kitudódik.

A zsoldos nevetett, hogy nagy, erős fogai megvillantak.

- Én már attól se félek, te sánta kutya. Úgyis felakasztom magam az éhségtől, ha a királyok hamarosan nem csinálnak egy kis háborút. Gyertek hát, galambocskák!

A leányasszonyok összesúgtak odakünn az erkélyen, aztán a Veronika kézen fogta őket, és bevezette a terembe.

- Rakjatok tüzet, asszonyok. Én majd vacsorát főzök.

Parka szenátor uram dörmögött még egy darabig, aztán ő is odahúzódott a fellángoló tűzrakás mellé. Meggémberedett ujjait a lángok fölé tartotta, és hirtelen így szólott a keresztleányához, Budeusz Annához:

- Ejnye, be megfényesedett a szemed azóta, mióta láttalak!

A hiúság

Budeusz Anna tudott egy nótát, amelyet húros hangszer pengetése mellett énekelt, és az a nóta olyan szomorú volt, hogy napestig lehetett hallgatni, anélkül, hogy a hallgató vagy az éneklő megunta volna. Ott tanulta a Szaniszló király udvarában egy hadnagytól, aki ezt a nótát az ablak alatt énekelte. Addig hallgatta Budeusz Anna a nótát, amíg megtanulta... Akkor aztán már nem is tehetett egyebet, mint amit tett: Kornádi Péterhez, Krisztus takácsához folyamodott, hogy elszöktesse a hóhér pallosa elől. Eltörött az aranypecsét az övén. - Gábriel Veronika (az özvegyasszony) mindenféle lengyeles ételeket tudott főzni, amelyekre hatalmasan lehetett inni. A Giskra-vár kamaráját, pincéjét bőségesen ellátta Krisztus takácsa. Volt ott kecsketömlőben olyan bor is, amit a királyi pincéből loptak. De kis, erősen megvasalt hordócskákban a legnemesebb pálinkák is helyet foglaltak, amelyet hosszú szakállú barátok főztek a Dunajec kolostoraiban. - A lublói zálog, Katherina leányasszony, nem értett semmi különösebb dologhoz, csak a fekete medvebőrön tudott heverészni egész nap. Ám olyan pompásan hevert a medvén, hogy aki őt lustálkodni látta, maga is kedvet kapott a semmittevéshez, pihenéshez. A haja kócos volt, a körmét a fehér fogaival rágta, de a szeme úgy ragyogott, mint a hiúzé a Kárpát rengetegében, ha nyári délután álmát zörgés zavarja.

Tizedik napja mulatott már a Giskra-várban a sánta Parka szenátor és a névtelen zsoldos katona. A leányasszonyok a kedvükben jártak, ellátták őket minden jóval, hiszen a jóérzésüktől függött, hogy mikor lészen vége a gyöngyéletnek. És azután a lőcsei hóhér következik.

A névtelen zsoldos katona az esztendős koplalás után sehogy sem tudott jóllakni a Giskra-vár javaiból. Reggeltől estig evett és ivott, majd a leányasszonyokkal enyelgett. Az arca, mely megérkezésekor rozsdabarna volt, mint az őszi erdő, lassanként tüzespirossá változott, mint amilyen a hold, ha a hegyhátak mögött a szelet jósolja. A leányasszonyok gondoskodtak arról, hogy egy percre se józanodjon ki. Gábriel Veronika állandóan élesztette a tüzet a nyitott tűzhelyen, amely fölött kormos testű kondérban bort és pálinkát főzött. Az apjánál, a híres bélai borovicskafőzőnél megtanulta azoknak a pálinkáknak az elkészítését, amelyekhez a családi titokként őrzött receptek szolgáltak útmutatással. A zsoldos katona vérbe boruló szemmel, szinte önkívületben látta a körötte szorgoskodó leányasszony vöröslő aranyhaját, világító nyakát és vállát. És ha a kezét kinyújtotta az álomkép után - az álom valóra vált.

- Az ördög hitte volna, hogy valamikor még így is fordulhat a sorsom - dünnyögte, és mikor igen jól érezte magát, egy hosszú ostorral megkergette a leányasszonyokat, valamint a sánta szenátort. A szenátor a rossz lábával nehezen menekült a zsoldos ostora elől, a játék vége rendesen az volt, hogy Parka uram térdre vetette magát a katona előtt.

- Kegyelem, katona, néked adom mind a három zálogot, csak engedd, hogy elmehessek!

A zsoldos nevetve rakosgatta fel a bilincseket a szenátor kezére, lábára:

- Hogyne! Hogy majd a nyakamra hozzad a lőcsei drabantokat! Néked itt kell maradnod. Mert hiszen egyedül nem is ízlene az ital.

A szenátor, aki józan életű ember volt világéletében, megtanult inni, dorbézolni, és együtt énekelte a zsoldossal azokat a nótákat, amelyeket az hosszú vándorlásában mindenfelé összeszedett. Volt egy németalföldi nótája, amelyhez a házat is föl kellett volna gyújtani. (Legalább annak idején így énekelték a nótát a zsoldosok.) Ha ez a nóta jutott eszébe a katonának, akkor a leányasszonyok már szaladtak a nedves bivalybőrökért.

Így mulatott a névtelen zsoldos katona a Giskra-várban.

Egy estén, amikor a zsoldos éppen elhelyezte volna a láncokat Parka szenátor kezén, odakívülről, a halottcsendességű kárpáti éjszakából (a hó másvilági némasággal zuhogott alá, mint a temetőben) felhangzott a farkasok üvöltése. A kiéhezett bestiák körülszaladgálták a hordóvárat, és alkalmasint szívesen segédkeztek volna a Krisztus takácsa kamarájának kipusztításában. A katona éppen vacsorához készülődött, és a kését fente a tűzhely kövén. A vacsora késedelmeskedett, a zsoldos dobogott sarkantyús csizmáival.

- Hej, asszonyok, lányok - kiáltotta -, talán megfelejtkeztetek rólam?

A lublói zálog, Katherina, szokás szerint a tűz előtt hevert a medvebőrön, és álmos szemét a katonára villantotta:

- Bácsi, ma nem vacsorázol, de holnap se.

- Megbolondultál?

Katherina a két fehér karjára támasztotta a fejét, és ásítván, megmutatta a fehér fogait:

- Az éléskamránkat valaki kiürítette. Csupán a sonkaszegek maradtak helyükön. Amíg Kornádi Péter ide nem vetődik, addig koplalunk.

A zsoldos csendesen kezdett káromkodni, és a derekáról lefelé oldozta a hosszú ostort.

- Veronika, Anna! - kiáltotta.

A két leányasszony minden tagjában remegve jött elő a folyosóról:

- Igaz, amit ez a leány mond? - kérdezte fenyegetőleg a katona.

Veronika elszántan előrelépett.

- Ha szíjat hasítasz a hátunkból, akkor sem tudunk egy falat ennivalóval sem szolgálni.

A katona megcsördítette az ostort, hanem a leányasszonyok most nem menekültek előle. Szisszenés nélkül tűrték az ostorcsapásokat, a vér kiserkedt fehér vállukból, de nem mozdultak. A katona végre megunta a dolgot, leeresztette az ostort. - Helyes. Tehát itt hagylak benneteket. Úgyis meguntalak már. Nagyon egyformák vagytok. A sánta Parka majd elvisz Lőcsére, a hóhér kezére. Utálatos fehérszemélyek vagytok.

A három asszony elpirulva hallgatta a zsoldos szavait.

- A szájatok sem szagos már, a vállatok sem fehér. Tűzre való vén banyák vagytok.

- Mi nem vagyunk vének - mondotta csendesen Veronika, aki legidősebb volt a leányasszonyok között.

A katona a földre köpött:

- Az ördögbe veletek. Legalább az orcátokat mostátok volna meg néhanapján... Aztán én nem is tudom, hogy mit esztek ti? Romlott húst talán, hogy olyan nehéz a leheleted, Veronika? Utállak benneteket. Egy álló esztendeig nem nyúlok asszonyhoz miattatok. Seprő kell nektek, nem férfi.

Gábriel Veronika előrelépett, és az öklével a katona arcába csapott. A zsoldos felordított és utánakapott. A medvebőrön fekvő Katherina kígyó módra elébe siklott, és a katona végigvágódott a földön. A három asszony rárohant, és sietve megkötözte. Később az erkélyhez vonszolták, és hosszabb erőlködés után az erkélyről kivetették az éjszakába az ordító zsoldost. A katona hangját csakhamar elnyomta a vár körül ólálkodó farkasok üvöltése.

Parka szenátor csendesen nézte végig a jelenetet. Amikor a katonával elkészültek, szigorúan szólt reá Budeusz Annára:

- Keresztleányom, szedd le bilincseimet.

Budeusz Anna szótlanul engedelmeskedett.

Midőn szabaddá lett a szenátor, sorban megérintette a leányasszonyok vállát:

- Gyermekeim, Lőcse város nevében foglyaimmá teszlek benneteket! Holnap indulunk Lőcsére.

A leányasszonyok, akik néhány perc előtt még dühös nőstényfarkasok módjára vetették magukat a zsoldos katonára, megjuhászodva hajtották le a fejüket a törvény képviselője előtt. A szepességi lányoknak akkoriban még olyan volt az erkölcsük, hogy tudtak engedelmeskedni.

- Leütik a fejünket? - kérdezte halottsápadtan Budeusz Anna.

- Gyermekeim - felelt szelíden és szomorúan az öreg szenátor -, én már öreg ember vagyok ugyan, de még szerettem volna soká élni. Higgyétek el nekem, hogy minden kedvem elmúlott további életemtől attól, amit itt láttam tíz napon át. Csodálkoznám, ha tovább tudnék élni.

A katona
(Bőrcsuha)

Balkáj György, vagy más néven Bőrcsuha, középkori zsoldos katona volt, és egyszer késő ősszel a Kárpát pirosló vízmosásai között utazgatott.

A háborúk akkoriban szüneteltek, és Bőrcsuhának igen rossz kilátásai voltak a közelgő télre. Húszesztendős kora óta (most már ötven felé hajlott) megszokta, hogy a háborúból éljen. A koponyáját beszakították, a fülét megcsonkították, a kezéről is elhagyogatott néhány ujjat, de mindig megvolt az enni- és innivalója. Végigverekedett Európán, és csak homályosan emlékezett már arra, hogy hány embert küldött a másvilágra. Jó álma, pompás étvágya volt, és hatalmas fogai közül alig néhányat bírtak kiverni a tusakodásokban. Még teljes erejében volt, és íme a királyoknak egyszerre eszükbe jut békét kötni. Bőrcsuha valahol egy düsseldorfi kocsmában üldögélt akkoriban (egy régi barátnál), és a szász háború kitörését várta. A háborúból nem lett semmi, és a düsseldorfi barát szépen kiadta az útját az ingyenélő zsoldos katonának. Bőrcsuha csupán azért nem ütötte agyon a hűtlen barátot, mert korábbról ismerte a német börtönöket. Annyit azonban megengedett magának, hogy tüzes taplót dugjon az eresz alá, és hátra sem fordulva megindult régi hazája, Magyarország felé.

Útközben verekedett, ahol lehetett, majd eladogatta a fegyvereit - késő ősszel, amikor átkapaszkodott a Kárpát hegyszorosain, eszébe jutott Lőcse és Lőcsén Gadiva János, akivel együtt verekedett Spanyolországban. Gadiva valamely kolostor elfoglalásánál szerencsésen ráakadt a kincseskamrára, teleszedte a tarisznyáját az egyházi aranyneművel, és kijelentette, hogy otthon, Lőcsén várja őt a leányzó.

S egyszer csak megszökött a táborból.

- No, majd megnézem, hogy szerencsét hoztak-e neki a spanyol kelyhek - dörmögte magában Bőrcsuha, és serényen folytatta útját a pirosló hegyek között. (Arra gondolt, hogy Lőcsén fűtenek-e télen.)

Alkonyattájban érkezett a vámhoz, a kassai kaput még nyitva találta, és jókedvűen nézegette a csinos háztetőket, tornyokat, magas erkélyeket.

- Itt, úgy látszik, rendes emberek laknak - dünnyögte magában, amikor egy kurta farkú malacot minden felügyelet nélkül látott szaladni az utcán. Egy darabig önkéntelenül figyelte a malac futását, és kiszámította magában, hogy hány napra való eleség tellene a malacból.

Majd a házak földszintes ablakain pillantgatott be, és alázatosan levette a süvegét egy szembejövő pap előtt. Barátságosan nézegetett az utcán futkározó gyerekekre, még a kutyáknak is pattintott ujjával. Tudniillik már akkor elhatározta magában, hogy a telet a kellemes, tiszta városkában tölti, és a kovácsműhely előtt, ahol egy lovat patkoltak, segített nézni a polgároknak. Azt ugyan észrevette, hogy a városban senki sem örül valami nagyon az ő megérkezésének, egy kövér polgár haragosan kiáltotta, hogy a szolgáló reteszelje be a kaput; majd egy bőrkötényes ember méltatlankodó fejcsóválások közepette szemlélte a Bőrcsuha csizmáit. Bizony azok a csizmák régen voltak csizmák. Később beszélgetésbe próbált ereszkedni a kovácsműhely előtt, de senkitől sem kapott feleletet. Már éppen odalegyinteni akart egy polgár fejére, amikor a toronyban megkondult az öreg harang, és a városháza felől előnyargalt egy fehér lovas vitéz. Körülnyargalászott a piacon, aztán gyorsan visszaszáguldott a várba.

- Hát még holnap sem lesz meg a kivégzés! - dünnyögte egyik polgár a másiknak.

Bőrcsuha riadtan kapta fel a fejét, mintha golyót hallott volna süvölteni.

- Miféle kivégzés? - kérdezte.

De választ már nem kapott.

Erősen esteledett, Bőrcsuha céltalanul csatangolt a városban, mert senki sem állott szóba a lerongyolódott zsoldos katonával. A kapuk becsapódtak orra előtt, egy asszony sivító hangon csitította sírdogáló csemetéjét:

- Elvisz a vén zsivány bácsi!

És Bőrcsuhára mutatott.

- Hm - dörmögte magában a zsoldos -, ha soká tart ez az állapot, nem mondom, hogy bele nem nézek a templom sekrestyéjébe! Hol lehet az a huncut Gadiva János?

Egy régi kocsma terpeszkedett az út mentén, hatalmas boltívei alatt egy mécsest hintáztatott az esteli szél, és a nyitott ajtón át kellemetes illatok sodródtak a zsoldos katona orra alá.

- Legfeljebb itt hagyom a süvegemet! - gondolta magában Bőrcsuha, és elszántan belépett a fogadó ajtaján.

A sötétes ivóban egy összevissza farigcsált hosszú asztal mellett foglalt helyet, és bátran zörgetett az öklével.

- Hej, kocsmáros!

Egy széles, potrohos, bőrkötényes férfi jött elő. Az arca vörös volt, mert éppen bort húzott le a pincében, és az nem könnyű foglalkozás. A zsoldos nem mert a fogadós szemébe nézni, hátha kiolvassa az arcából az üres zsebeket. Lehorgasztott fővel dünnyögte:

- Valami ennivalót akarok!

A fogadós tetőtől talpig végignézett Bőrcsuhán, aztán a fejéhez nyúlt, és levette a bőrből készült, megviselt süveget a fejéről és belenézett.

- Nem sokat ér már ez a süveg, cimbora - szólalt meg kedélyesen.

Bőrcsuha, mikor a potrohos ember hangját meghallotta, nyomban felkapta a fejét.

- Gadiva János! Hát nem ismersz már? Én vagyok a Bőrcsuha! - kiáltotta teli tüdőből.

A fogadós tagadólag rázta a fejét, és figyelmesen nézett a zsoldos katona arcába. Aztán lassan-lassan elkomorodott, míg végül tökéletesen megmérgesedett:

- Mi a manónak jöttél ide? - dörmögte. Itt nincs háború, aztán az idegen frátereket a tömlöcbe szokták csukni. Jobb lesz, ha továbbmégy. A kassai kapu még nyitva van, mert hazatérő kereskedőket várnak a kapuőrök.

- János, János! - örvendezett Bőrcsuha, mintha nem is hallotta volna a mogorva beszédet. - Csakhogy megtaláltalak, öreg cimbora. Emlékszel a spanyol háborúra?... Mikor Madridban gyújtogattunk?

A potrohos polgár ijedten fordult hátra, hogy nem hallja-e valaki a zsoldos szavait. Az pedig nyugodtan folytatta:

- Hát csak azért jöttem... Pénzem nincs, fegyverzetem nincs. Te talán azóta polgár lettél Lőcsén?

- Az vagyok! - felelt a fogadós. - És azért jó lesz, ha csendesebben beszélsz. Mit akarsz?

- Elsősorban jóllakni.

- Aztán?

- Majd meglátjuk. Hej, öreg cimbora, de régen is találkoztunk egymással!

A fogadós betuszkolta a hirtelen nekividámodó Bőrcsuhát egy mellékszobába, és ott rázárta az ajtót. Enni-innivalót hordott neki, miközben fenyegetőleg forogtak a szemei, és dühös pír borította be a homlokát. A zsoldos teli tüdővel kacagott, közben hatalmasan dolgoztak nagy, erős fogai. A torkán tüneményes gyorsasággal folyt le egyik kupa a másik után.

- Hát feleséged nincs? - kérdezte elnyújtózkodva a faragott székben.

- Van, de öreg - felelt visszafojtott dühvel a fogadós.

- Hát pénz dolgában hogy állunk?

- Pénzem nincs, tavaly leégtem. Koldus lettem.

Bőrcsuha hatalmasat kacagott:

- Mind ezt mondjátok ti, polgárok. Pedig tán emberemlékezet óta sem volt tűz Lőcsén.

- Bőrcsuha, esküszöm, hogy igazat mondok - felelt a fogadós. - Tavaly csaknem az egész város a tűz martaléka lett.

A zsoldos katona vállat vont:

- Ha ez igaz, akkor te voltál a gyújtogató, öreg bajtárs. Te értesz ebben a városban egyedül a szép tűz csinálásához. Remélem, megszedted magad a rémületben, zavarban?

- Keresztény ember vagyok, Bőrcsuha. Ami volt, az elmúlt. Minden héten gyónni járok. Megtisztultam. Nem akarok a pokolra jutni.

A zsoldos katona úgy nevetett, hogy a könnyei potyogtak.

- Hát én tán pogány vagyok? - kérdezte fuldokolva a kacagástól. - Mi már csak egyformák vagyunk, Jánoskám.

A fogadós komoran, nyugtalankodva nézegetett az ajtó felé. Aztán aggodalmasan mérte végig a zsoldos katona testi izomzatát. Nem, ezzel az emberrel egyedül nem bír meg. Bőrcsuha tréfálkozva vont elő a zekéje alól egy rövid, zömök tőrt, amely arról volt nevezetes, hogy az acélinget is keresztüldöfi.

- Csupán ez maradt meg a fegyvereim közül. De ez éppen elegendő! - dünnyögte és ásított.

A fogadós ismerte azt a tőrt. Azzal csak egyszer szoktak döfni.

Hirtelen felvillant a szeme, és a zsoldos vállára csapott a tenyerével:

- Bőrcsuha, én téged sok pénzhez juttatlak, ha rám hallgatsz.

A zsoldos ásított.

- Az ördögnek kell a pénz. Nekem már csak barátság kell!

- Kétszáz tallért kereshetsz egyszerre, csak akarnod kell!

- Nono - dünnyögte a zsoldos. - Azelőtt volt akaratom. Nem tudom, van-e még most is. Kivel kell verekedni?

- Senkivel.

- Gyújtogatni kell? Ezt nem szeretném.

- Gyújtogatni sem kell, csak valakinek a fejét kell venni, akit már két hónap óta őriznek a lőcsei városházán, mert a mi hóhérunk most másfelé dolgozik.

- Brr! - szisszent fel Bőrcsuha. - Mindig utáltam a hóhérokat!

- Ez másféle munka. Egy szép asszonyról van szó, a Schmidt mézeskalácsosnéról. Megölte az urát, ez a bűne. Aztán az utolsó éjszakát vele töltheted. A törvény megengedi.

Bőrcsuha összeráncolta a homlokát.

- Bolond törvényeitek vannak. De hát van valami igazság benne.

- A legszebb asszony Lőcsén, még nincs húszesztendős - folytatta a kövér fogadós, és a nyelvével csettintett. - Olyan fehér a nyaka, mint a galambé. A járása, mint a páváé. A szeme pedig zöld meg kék. A bal vállán van egy lencse. Egy pici anyajegy.

- Hát ezt már honnan tudod? - érdeklődött Bőrcsuha.

- Tudom, mert kihirdették. Mégsem akadt kisegítő hóhér Lőcsén.

A zsoldos katona felhajtott egy kupa bort, és révedezve nézett maga elé.

- Talán egy esztendeje sem láttam asszonyt - dünnyögte. - Mióta lerongyosodtam, a tallérjaimat elkockáztam, a szakállamat nem nyírattam. Az ördög bújjék belé. Pedig azelőtt hogy szerettek!

A potrohos fogadós megveregette a zsoldos katona vállát.

- Most is derék szál ember vagy, Bőrcsuha. Látod, én milyen vénség lettem. Én már nem kellek az asszonyoknak! Meg aztán ennél az asszonynál, a mézeskalácsosnénál, másképpen van a dolog. Éppen egy esztendeje üli a tömlöcöt. Az megörülne még a mi öreg hóhérunknak, Mayercsiknak is, pedig hetvenesztendős.

Bőrcsuha felhajtott egy kupa bort, és csöndesen hümmögni kezdett:

- Aztán bizonyos, hogy levágja a fejét a hóhér?

- Amint hazakerül Kassáról, nyomban!

A zsoldos elgondolkozva meresztette a szemét, a barátjára:

- Okos ember vagy te, János. Pénzhez is juttatsz, meg egyszerre meg is szabadulsz tőlem. Mert hisz Lőcsén aztán már nem maradhatok. Hát majd megnézem holnap azt a menyecskét!

Lassan álomra kezdte ereszteni nagy bozontos fejét. A fogadós azonban még szólott hozzá:

- Aztán csak azt mondjad, ha kérdik, hogy már máskor is hóhérkodtál... Németországban, vagy ahol éppen akarod.

- Jó, jó - dörmögte Bőrcsuha. - Voltam én már minden. Lehet, hogy hóhér is.

És ezután bóbiskolni kezdett az asztalnál, és durva, rőt szakállával lesodorta az elébe akadó cinpoharakat.

A zsoldos katona arra ébredt, hogy világos reggel van, és a városi drabantok a lőcsei bíró elé cipelik.

- Hej, megkeserüli ezt János, de még a város is - mormogta fogcsikorgatva.

Super Mátyás volt akkor a bíró Lőcsén. Erőszakos, kegyetlen ember volt, aki tudta, hogy mire való a város pallosa.

- Te hóhérlegény voltál Düsseldorfban?

A zsoldos katona vállat vont. Megszokta, hogy a nyelvére vigyázni kell a bírók előtt.

- Tehát megparancsolom neked bírói hatalmamnál fogva, hogy a fogva levő férjgyilkos Schmidt Friderikát holnap, a város piacán, annak rendje és módja szerint kivégezzed! - mondta szigorúan a bíró.

- Elégessem? - kérdezte a katona.

- Lefejezzed!

A tanácsterem hátulsó részében egy külön szekrényben őrizték a pallost, amelyet most ünnepélyesen átnyújtott a bíró Bőrcsuhának. Széles pengéjű, egyenes kard volt az, a zsoldos végigtapogatta az élét, és elolvasta a rajta levő írást: Wenn ich dieses Schwert thue aufheben... So wünsche ich dem armen Sünder das ewige Leben! [1] Bőrcsuha bólintott a fejével.

A városháza pincéjét az ítélet óta hármas pecsét őrizte. Azokat a pecséteket csak a hóhérnak van joga letépni onnan. Az eledelt a fogolynak egy felhúzó géppel küldik az emeletről. Sűrű vasrácsos ablakon a borongós őszi nap világossága szűrődik a börtönbe. Bőrcsuha a pallossal a kezében belép, és megáll az ajtónál.

A fogolyasszony fekete ruhában ül az asztalnál, és riadtan takarja el a szemét. Bőrcsuha megnézi jobbról-balról. A fogadós nem hazudott. Valóban nagyon szép asszony volt a halálraítélt. Még a börtön levegője sem hervasztotta el arcának üdeséget, ajkának harmatosságát. A zsoldos az asszony füléhez hajolt: piciny, pirosas fülkagylót öveznek az aranysárga fürtök.

- Ne félj, nem foglak megölni! - dörmögi Bőrcsuha.

Az asszony az egyik kezével a pallosra mutat, a másikat a szeme előtt tartja.

- Ez a kard nem fog hozzád nyúlni - mondja a zsoldos katona. - Én véletlenül kerültem ebbe a városba, ahol hóhért keresnek. Én azért jöttem csupán ide, hogy láthassalak, mert hallottam, hogy nagyon szép vagy.

Az asszony most már levette a tenyerét a szeméről, és tetőtől talpig végigmustrálta Bőrcsuhát.

- Valóban - mondta csöndesen és megnyugodva - nem látszol hóhérnak, inkább katonának.

- Az voltam. Sok asszonyt láttam, megcsókoltam, de te vagy a legszebb...

- Hát tetszem neked? - kérdezte Schmidtné, és a katona szemébe nézett a tengerzöld szemével.

- Már akkor tetszettél, mikor még nem láttalak, mert én zsoldos katona voltam, és harminc év alatt csókoltam már mindenféle asszonyt, lányt, markotányosnét meg haldokló zárdaszüzet, öreget, fiatalt, ahogy jött, csak olyan asszonynak nem éreztem még a csókját, akinek a feje fölött a hóhér pallosa függ. Aki utoljára csókol. Hát azért vagyok itt. És te nagyon is tetszel nekem. Estére majd visszajövök, s akkor tovább beszélgetünk.

Este, mikor a zsoldos katona visszajött, az asszony merően a szemébe nézett, és a két karját a nyakára fonta.

- Te katona, én nem hiszek neked. Te azt gondolod magadban, hogy mégiscsak levágod reggel a fejem...

- Lehet, hogy gondoltam.

- No, majd meglátod, hogy nem fogod levágni! Mert én megboszorkányozlak. Nem fogod bírni a kezed felemelni, nem látod meg az utat a vérpadig, és a lábad elbotlik a lépcsőkön. Ha meg akarsz ölni, akkor ne nyúlj hozzám, mert nem tudsz majd megölni. Te már a harmadik hóhér vagy, akit fogtak, kettőt megbűvöltem, te leszel a harmadik.

Bőrcsuha a székre vetette magát, és kigombolta a zekéjét.

- Én a boszorkányt szeretem - nevetett -, mert nagy ördög vagyok magam is.

Aztán kezébe vette az asszony sűrű, hosszú haját.

- Már megalkudtam a hajadra a borbéllyal.

- Nem fogod levágni.

- A fejedet kéri a megölt férjed rokonsága.

- Nem adod nekik oda.

- Kétszáz tallért kapok a munka után.

- Azt a kétszáz tallért te sohasem látod.

Bőrcsuha nevetett, mintha csiklandoznák.

- Tehát te vagy a boszorkány...

- Igen. A férjemet is azért öltem meg, mert már annyira szeretett, annyira vágyakozott, epekedett a gyönyörűségek után, amelyekre én megtanítottam, hogy a végén már a halál is édes volt neki, amely az én kezemtől származik. A ruhámat csókolta, letérdepelt előttem, megragadta a kezem, és őrjöngve kiáltozott szerelmében. Napokig, hetekig nem léptünk ki a házból. Ő mindig csak az után vágyakozott, hogy ölném meg. Szemben ültünk, és a szerelemből már csak az ismeretlen, sohasem próbált kéj izgatta a testünket, amely a gyilkolással, a vérrel, a halálhörgéssel van összekötve... Tehát még egyszer utoljára megöleltük egymást, és az ölelkezés közben én egy hegyes tőrrel lassan keresztülszúrtam a szívét, és mámorosan, boldogan halt meg a két fehér karomban. Az volt a legboldogabb ölelésünk...

Bőrcsuha, a kalandos zsoldos katona kimeredő szemmel hallgatta az asszony szavait, aztán kiszáradt ajakkal mondta:

- Hallottam valaha erről... A spanyol kolostorokban ölik meg a nőket ilyenformán.

Az asszony a rőt szakállára villantotta két mélységes szemét: