Harlan Coben magyarul megjelent művei

A kisváros titkai

Az ártatlan

Az erdő

Az idegen

Bűnösnek nyilvánítva

Egyezés

Gondold újra

Hat év

Maradj mellettem

Ne engedj el!

Hiányzol

Necces

Nem versz át

Nincs több esély

Nincs üzlet

Örökre eltűnt

Senki bolondja

Senki fia

Szökevények

Úgyis megtalállak

Végakarat

Vér a véremből

Win – Ha vesztesz, meghalsz

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Harlan Coben – Reese Witherspoon: Gone Before Goodbye.
Published by Grand Central Publishing, a division of Hachette Book Group, Inc., 1290 Avenue of the Americas, New York, NY 1014

Copyright © Harlan Coben and Reese Witherspoon, 2025

All rights reserved.

Hungarian translation © Dési András György, 2025

Hungarian edition © Jaffa Kiadó, 2026

Minden jog fenntartva.

Ez a könyv a képzelet műve. A benne szereplő nevek, szervezetek, vállalkozások, helyszínek és események a szerzők teljességgel kitaláltak. Bármely hasonlóság valódi eseményekkel, helyekkel, élő vagy halott személyekkel csupán a véletlen műve.

Borítóterv: Alan Dingman, Albert Tang

Borítófotók: Getty Images és Shutterstock

Borító copyright © Hachette Group, Inc., 2025

Fordította Dési András György

Felelős szerkesztő Schultz Judit

Felelős kiadó Rados Richárd

Jaffa Kiadó · www.jaffa.hu

ISBN 978-963-687-371-4

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. · www.ekonyv.hu

A Jaffa Kiadó könyveinek teljes választéka megvásárolható könyvesboltunkban:

1114 Budapest, Vásárhelyi Pál u. 10.

Azoknak a katonaorvosoknak és szanitéceknek, akik azért kockáztatják az életüket, hogy a lehető legtöbb életet megmentsék.

Köszönet a bátorságotokért és az empátiátokért.

TARTALOM

Első fejezet

Második fejezet

Észak-Afrika, hármas határ

Nem hallom a kiáltozást.

A nővér hallja. Az altatóorvos is. Én viszont mélyen benn járok a Zónában, a Zónában, ahova csak akkor jutok be, ha a műtőben már átvágtuk a szegycsontot, mint most, és a két kezem valakinek a mellkasában dolgozik.

Ez az otthonom, a munkahelyem, a szentélyem. A zen állapot.

Újabb sikolyok. Lövések dörrennek. Helikopter dübörög. Robbanás.

– Doktor úr!

Hallom a nővér hangján, hogy pánikban van. De nem moccanok. Nem nézek rá. Az emberiség legősibb orvosi eszköze, a kezem egy mellüregben van, a mutatóujjam éppen kitapintja a szívburkot. Száz százalékig erre koncentrálok. Csak erre. Nem szól zene. Tisztában vagyok vele, hogy manapság ez már furcsának tűnhet egy műtőben, de én élvezem a csendet, elvégre szent térben vagyunk, még akkor is, ha szívátültetést csinálunk, ami nyolcórás munka. A stábot idegesíti a csend. Nekik szükségük van egy kis kikapcsolódásra, szórakozásra, figyelemelterelésre – engem meg épp az bosszant. Én nem akarom, hogy elterelődjön a figyelmem. Azért érzem ilyen csodálatosan magam, és azért dolgozom kiválóan, mert képes vagyok kizárólag egyvalamire koncentrálni.

De most megzavarnak a zajok.

Sorozatlövés. Újabb robbanás. Egyre hangosabb kiáltások.

Közelednek.

– Doktor úr! – A hang megremeg, már rémült. Azután, amikor nyilvánvalóvá válik, hogy nem figyelek rá: – Marc!

– Semmi közünk hozzájuk – mondom.

Amivel senkit sem nyugtatok meg.

Trace meg én nyolc napja érkeztünk Gadámeszbe. A Diori Hamani repülőtéren szálltunk le. Egy fiatal nő várt minket, aki Szalima néven mutatkozott be, ki tudja, hogy hívják valójában, egy jól megtermett sofőr kísérte, aki nem árulta el a nevét, és egy szót sem szólt hozzánk. Két hosszú napon át utaztunk négyesben északkelet felé. Agadez közelében, egy menedékházban aludtunk, másnap Bilmaz csillagai alatt sátraztunk. A sofőrt Niger északi részén hagytuk, éjszaka átkeltünk a sivatagon, a túloldalon egy másik autó várt ránk.

Szalima és Trace megtetszettek egymásnak. Nem lep meg. Trace nagy játékos. Még akkor is, amikor mindenfelől halál veszi körül… vagy talán akkor a leginkább.

A halál közelében mindenkit átjár az élet.

Szalima nem adott pihenőt, az Algériát és Líbiát elválasztó határ mentén vitt minket tovább észak felé. Dzsanettől keletre fél tucat állig felfegyverzett felkelő állított meg minket. Fiatalok voltak – azt hiszem, kamaszok –, és valamilyen erős kábítószer pörgette őket. A Gyerekhadsereg tagjai. A levegőt vérszag járta át. Tágra nyílt pupillával ragadtak galléron először engem, aztán Trace-t. Térdre parancsoltak.

Fegyvert nyomtak a koponyámnak.

Én fogok először meghalni. Trace végignézi. Azután ő jön.

Lehunytam a szemem, Maggie arcát képzeltem magam elé, és vártam, hogy meghúzzák a ravaszt.

A gyerekkatonák végül nem öltek meg. Mostanra ez már nyilvánvaló. Szalima, aki legalább négy nyelven beszél folyékonyan, térdre borult előttük, és hadart valamit. Igazából nem tudom, mit mondott nekik – nem árulta el –, de a kis banditák otthagytak minket.

Újabb üvöltések. Még több lövés, egy kicsit közelebbről. Megpróbálok gyorsabban dolgozni.

Maggie-nek nem árultam el, hogy ez a legutolsó feladat milyen sokféle szempontból mennyire kockázatos, pedig fel sem merült bennem, hogy félteni fog… viszont nem felejtettem el, amit ígértünk egymásnak. Ha tudta volna, hova indulok, ő is mindenáron jönni akar.

Ilyenek vagyunk, Maggie meg én.

Tudni szeretnék, hogy mitől lesz valaki hős? Persze, az emberszeretet sokat számít. De számít a nagy egó, a nyughatatlan természet és az izgalom hajszolása is.

Nem a veszélytől félünk. Hanem az átlagosságtól.

Trace az arcán szájmaszkkal benéz a műtőbe.

– Marc?

– Mennyi időnk van még?

– A tábor északi része már porig égett. Több tucat halott van. Szalima mindenkit kivisz.

Az ápolónőre és az altatóorvosra pillantok.

– Indulás – mondom nekik.

– A fiút nem tudja megmenteni – szól rám az ápolónő menet közben. – Lehet, hogy maga időben végez, lehet, hogy ő túléli a műtétet, de ezek mindenképpen megölik.

Nem tudom, kik az „ezek”. Nem tudom, ki mire hivatkozik, hogyan kezdődött ez az egész, mi történt itt, milyen frakciók vagy törzsek vannak, kik a hadurak, a fanatikusok, a szélsőségesek és az ártatlanok. Fogalmam sincs, ki a jó, ki a rossz, hogy kerültek ezek az emberek ebbe a menekülttáborba, melyik oldal az elnyomóké, és melyik az elnyomottaké. Egyébként érdekel a politika, de Maggie-nek, Trace-nek meg nekem mindez semmit sem számíthat.

Folytatom a műtétet. A beteg egy Izil nevű, tizenöt éves srác. Remélem, hogy csak ártatlanok kerülnek a műtőmbe, de nem hiszem, hogy így volna. Viszont nem a mi dolgunk azon agyalni, hogy ki kivel van. A mi dolgunk, próbálok nem túl drámaian fogalmazni, hogy életeket mentsünk. Vannak, akik az mondják, hogy „öljetek meg mindenkit, az Úr majd kiválogatja az övéit”. Nálunk kábé az ellenkezője igaz – mentsetek meg mindenkit, és az Úr majd … gondolom, nagyjából érthető.

Én nem mindkét oldallal vagyok. Egyáltalán nem választok térfelet.

– Mindenki induljon – mondom. – Ürítsék ki a műtőt!

– Marc! – szól rám Trace.

A tekintetünk összeakad a maszk fölött. Elég régóta ismerjük egymást. Együtt voltunk sebészeti rezidensek. Jó pár ehhez hasonló válságövezetben nyújtottunk már orvosi segítséget az egész világon. Ő a világ egyik legtehetségesebb szív- és mellkasi sebésze.

– Segítek lezárni.

– Elintézem.

– Megvárunk.

Megrázom a fejem, de úgyis tudta, hogy ez következik.

– Hagyjatok itt egy menőautót – mondom. – Arra nem lőnek.

Mindketten tudjuk, hogy ez rég nem igaz, manapság meg biztos nem.

Nem kellett volna idejönnünk. Nem kellett volna engedélyeznem. Már jó ideje elintézhettünk volna mindent, elbúcsúzunk, és hazarepülünk.

Maggie mellett kéne lennem.

Nem köszönök el Trace-től. Ő sem köszön el tőlem.

Pedig soha többé nem találkozunk.

Még néhány másodperc, és már csak Izil meg én vagyunk a műtőben. Sietek, hülye módon azt hiszem, hogy időben végezhetek. Éppen lezárom a bőrmetszést, amikor kivágódik az ajtó.

Fegyveresek özönlenek be. Nem tudom, hányan vannak. De mindannyiuk tekintetében ott vibrál az őrület. Láttam már ilyet. Túl sokszor is. Legutoljára néhány nappal ezelőtt, Dzsanettől keletre.

Néha akkor is látom, amikor a tükörbe nézek.

Lehunyom a szemem, Maggie arcát képzelem magam elé, és várom, hogy valamelyikük meghúzza a ravaszt.

ELSŐ FEJEZET

Baltimore
Egy évvel később

Maggie McCabe-nek oda sem kellett volna mennie.

– Hol vagy? – kérdezte Marc.

Maggie a telefon képernyőjén megjelenő férjére pillantott.

– De hát mondtam.

– A Johns Hopkinsban?

– Igen.

– A kampuszon?

– Igen.

– Ott ismerkedtünk össze – idézte fel a férfi. – Orvosegyetem, orientációs hét. Emlékszel?

– Persze, hogy emlékszem – bólintott Maggie.

– Rögtön tudtam, hogy te vagy az igazi.

– Csak el ne hányjam magam.

– Próbállak feldobni kicsit.

– Hát nem sikerült.

– És mit csinálsz éppen?

Maggie fejében megelevenedett az a nap, amikor először jártak a kampuszon, mind ártatlan tekintettel, ránctalan arccal érkeztek, reménnyel és optimizmussal néztek a jövőbe, ahogy mondani szokták, életerővel, lendülettel tele, meg az összes ilyen baromság. Milyen naivak voltak! De így van ez, ha valakinek darabjaira hullik a világa – nemrég még mindene megvolt, sőt értette és értékelte is, hogy ez a helyzet, semmit sem vett magától értetődőnek, tényleg, egy másodpercre sem, tudta, mekkora mázlista, és mert hálával volt tele, a maga gyermeteg módján arra számított, hogy a karma megjutalmazza érte, vagy legalábbis békén hagyja –, kénytelen megérteni, hogy a sors szeszélyes, az élet kaotikus, senki nem ússza meg sértetlenül, az egyik pillanatban talán minden perce boldog és teljes, a következőben pedig már nincs semmije…

– Egy kicsit még sajnálom magam – felelte Maggie.

– Hagyd abba. Menj be.

– Inkább hazamennék.

Marc összeráncolta a homlokát.

– Azt ne.

– Nem készültem fel erre.

– Dehogynem. Kérlek! Menj be. A kedvemért.

– Komolyan?

Maggie felnézett a Shriver Hall tetején terpeszkedő fehér kupolára, és elmázolt egy könnycseppet. Egy órával korábban minden lelkesedés nélkül kiválasztott egy visszafogott, hosszú ujjú, combközépig érő, tengerészkék ruhát. Nem feketét. Az túl gyászos volna. A tengerészkékkel biztosra ment – az adott helyzetben elvárhatóan tisztelettudónak, de nem túl hivalkodónak látszott. Az a helyzet, hogy éppen ezen az estén szívesebben süllyedt volna a föld alá, mint hogy véletlenül valami feltűnést keltsen.

– Maggie?

– Itt vagyok.

– Menj be. Nagyon örülnék neki. És az anyád is örülne.

– Húha.

– Mi van?

– Nem szoktál ilyen érzelgős és manipulatív lenni.

– Dehogynem – felelte Marc.

– Jó, tényleg – halkult el Maggie. Aztán hozzátette: – Ez nagyon gáz.

– Mi?

– Mindegy, hagyjuk.

Huszonkét évvel korábban Maggie itt, ezen a tekintélyes helyen vette át a diplomáját, és hozzá megkapta az összes elismerést, ami egy medikust érhet. A New York-i Presbiteriánus Kórházban lett rezidens, elismert plasztikai sebész vált belőle, Afganisztán és a Közel-Kelet csataterein általános tábori orvosként szolgálta a hazáját, hozzáment Marchoz, és vele együtt költözött külföldre, hogy a rászorulókat gyógyítsa.

Marc újra megszólalt a telefonban.

– Hahó!

– Meg fognak bámulni.

– Hát persze, hogy meg fognak bámulni. Állati dögös vagy.

Maggie vágott egy grimaszt. Van, ami sosem változik.

– Gyerünk! – szólt rá Marc.

Bólintott, elvégre a férfinak igaza volt, és bezárta az appot. A telefonja tokján két M&M figura vigyorgott, a sárga M&M fiú virágot nyújtott át a zöld M&M lánynak. A tokot Marc adta neki, félig viccnek szánta, félig komolyan vette. Maggie & Marc. M&M. M&M-es párnahuzatokat is vásárolt. M&M-es díszpárnákat. Szerinte ez cuki volt. Maggie szerint inkább szörnyen ciki, de a férje persze ezt is biztatásnak vette.

– Maggie!

A hang hallatán összerezzent, aztán a retiküljébe hajította a telefont. Megfordult, és régi csoporttársával, Larry Magiddel, egy bőrgyógyásszal találta szemben magát. Öt évvel korábban, Nepálban látta utoljára, Larry azért repült oda, hogy neki és Marcnak segítsen, amikor terjedni kezdett a Hansen-betegség – egyszerűbben szólva, megszaporodtak a leprás esetek. Végül mindhárman ugyanabban a kórházban, sőt ugyanazon a szinten kezdtek dolgozni, vagyis a másik mindent részletesen tudott az összes bajáról.

– Szia, Larry!

A férfi nem érezte magát kellemesen.

– Azért jöttél, hogy… mármint, szóval, be fogsz… – zavartan az épület felé intett.

– Nyilván – bólintott Maggie.

– Ó.

– Mi van?

– Semmi.

– Ösztöndíjat neveztek el az anyámról – magyarázta Maggie.

– Persze, tudom.

– Emiatt jöttem.

– Igen. Most mennem kell. Mickey már biztos vár.

Olyan kétségbeesetten sietett el, mintha Maggie arra készült volna, hogy kiabálni kezdjen: leprás lett. Maggie szívesen előhalászta volna a mobilját, hogy újra beszéljen Marckal, és kinyafogja magát – Érted már, mitől féltem? –, de a telefon a táska mélyén hevert, ő pedig feldühödött kicsit, szóval francba az egésszel.

Kedvetlenül, lassan lépkedett fel azokon a lépcsőkön, amiken két évtizeddel ezelőtt olyan boldogan sietett végig, hogy átvegye a diplomáját. A bejárat fölötti transzparens büszkén hirdette:

ÖSZTÖNDÍJÜNNEPSÉG
KÖSZÖNTJÜK A JOHNS HOPKINS EGYETEM EGYKORI DIÁKJAIT!

A csarnokban hemzsegtek az emberek. Egy diákzenekar Mozart 19. C-dúr vonósnégyesét játszotta. Maggie keze hiába lógott a teste mellett, az ujjai akaratlanul is megmozdultak, úgy követte a zenét, mint aki hegedűt tart a kezében. Legalább ötszáz ember – orvosok és az új ösztöndíjasok – nyüzsögtek a jól ismert teremben. Rögtön látszott, hogy ez az orvoskar rendezvénye, ugyanis a legtöbb férfi csokornyakkendőt viselt. Ez régi dokiszokás, főleg azért, mert a másik fajta, lazán lelógó nyakkendő vizsgálat közben útban lehet. Maggie apja, aki katonaorvos volt, és általános frontszolgálata során szintén belesodródott egy-két éles helyzetbe – csak még Vietnámban –, az élénk színű, virágos változatokat szerette. Azt mondta, ettől a betegei kicsit nevetségesnek látják, és megnyugtatja őket, hogy ő is csak ember.

Amikor Maggie végül belépett a nagyterembe, nem dermedt mindenki egyszerre mozdulatlanná, és a zaj sem némult el, nem történt semmi ilyesmi, de a levegőben mégis várakozó bizonytalanság jelent meg.

A bejáratnál megállt néhány másodpercre. Nagyon kellemetlenül érezte magát, olyan érzés fogta el, mintha hirtelen hatalmas keze nőtt volna. Égett az arca. Minek kellett eljönnie? Barátságos vagy legalább ismerős tekintetek után kutatott a tömegben, de csak egyet talált: az viszont egy emelvényen álló bekeretezett plakátról mosolygott.

Anya.

Istenem, de szép volt!

A képet az öt évvel korábbi egyetemi telefonkönyvből vették és nagyították ki. Az volt anya utolsó tanítással töltött éve. Rögtön utána kapta a diagnózist, amit még három éven át titkolt a lányai elől, míg végül a Ghánában nyitott új klinikán felhívta Maggie-t.

– Elmondok valamit, ha megígéred, hogy nem akarsz azonnal hazautazni, amikor meghallod. A munkád sokkal fontosabb.

Maggie megígérte, anya mindent elmondott neki, együtt sírtak, de Maggie egészen addig betartotta az ígéretét, míg végül Sharon, a húga telefonált.

– Most már mindjárt.

Maggie a dubaji repülőtéren búcsúzóul megcsókolta Marcot, arra kérte, hogy intézzen el gyorsan mindent, és jöjjön hamar utána, aztán hazarepült, hogy Sharonnal együtt virrassza végig az anyja utolsó napjait.

Most pedig a plakátanyjára szegezte a szemét, mert úgy érezte, hogy egyedül ő néz rá szeretettel a hatalmas teremben. Felemelt fejjel indult az emelvény felé. Remélte, csak önteltségből érzi úgy, hogy amerre jár, elhallgatnak az emberek, vagy legalábbis halkabban beszélgetnek tovább. Itt is, ott is összesúgtak mögötte, vagy lehet, hogy ezt is csak képzelte. Nem fordult se jobbra, se balra, lezárta a perifériás látását. Kizárólag az anyjára koncentrált, mégis érezte, hogy egyre több tekintet szegeződik rá.

Egy ismerős alak lépett elé.

– Csodálkozom, hogy idetolod a képed.

Steve Schipner volt az, vagyis Tapló Steve. Belőle is plasztikai sebész lett, de Maggie bízott benne, hogy egyébként nincs köztük hasonlóság. A férfinak vagy egymillió követője volt az Instagramon, ahol előtte-utána fotókat tett közzé, és Cicisuttogónak nevezte magát. Egy évfolyamba jártak, együtt kezdték a gyakorlatukat a NewYork-i Peresbiteriánus /Columbia Egyetemi Kórházban dr. Evan Barlow alatt. Steve az a fajta pasas volt, aki ha annyit mond, hogy jó reggelt, az máris valamilyen nyálas kétértelműségnek hangzik, ennek köszönhette a gúnynevét is. Az utóbbi időben Dubajban lakott, és az internetes bemutatkozása szerint az volt a specialitása, hogy „ambiciózus influenszerek megjelenését dobja fel, hogy ezzel növelje a kattintásaik számát, a boldogságuk mértékét… és a mellbőségüket”.

– Hát igen, csupa meglepetés vagyok – bólogatott Maggie.

A férfi körülnézett, és érzékelte, hogy több felől is ellenségesen figyelik őket.

– Én legalább örülök, hogy látlak.

– Kösz, Steve.

– Barlow-val találkoztál már?

– Miért, te igen? – kérdezett vissza Maggie.

– Nem.

– Nem hinném, hogy itt van.

– Én úgy hallottam, hogy jön. Szeretnék beszélni vele egy tuti együttműködésről… – Steve félbeszakította a mondatot, kicsit félrefordult, és felragyogtatta tökéletes mosolyát. – Ja, tényleg, találd ki, hol dolgozom most!

Maggie-nek nem volt kedve játszani, de tiltakozni még kellemetlenebb lett volna.

– Dubajról hallottam.

– Igen, de Dubajon belül hol?

– Fogalmam sincs, Steve. Hol?

A férfi közelebb hajolt, és egész halkan folytatta.

– Az Apollo Longevityben.

Maggie igyekezett fegyelmezni az arcvonásait. Nem ment könnyen.

– Régen te meg Marc nem ott… – folytatta Steve.

– Nekem ahhoz már semmi közöm.

Maggie megpróbálta feldolgozni az új infót. Ezek szerint még működik az Apollo Longevity. Még most is. A történtek után.

Ez nem volt jó hír.

Steve tetőtől talpig végigmérte a nőt, a szeme olyan gátlástalanul mozgott, mint giliszta eső után.

– Csini vagy. – Felhúzta az egyik szemöldökét, aztán még hozzátette: – Nagyon. Rohadtul csini.

Maggie igyekezett úgy válaszolni, hogy az semmit se jelentsen.

– Aha.

– Edzésben vagy, fitt vagy – folytatta Steve, és közben megfeszítette a bicepszét, hogy jelezze, mire gondol. – Mit csinálsz? Emelsz? Piláteszezel? – Újabb szemöldökemelés. – Izzasztó, lucskos jóga?

Maggie megrázta a fejét.

– Be szokott jönni ez a szöveg, Steve?

– Mindig. És tudod, miért?

– Nem kell elmondanod – vágta rá Maggie. – De fogadnék, hogy el fogod.

Steve most a beszélgetőtársa füléhez hajolt.

– Mert gazdag, sikeres, negyvenhét éves sebész vagyok. Nálad sokkal hamvasabb cicusokra hajtok.

Maggie grimaszolt.

– Azt mondtad, hogy hamvasabb cicus?

– Nem vagy nekem elég jó – bólogatott vidáman a pasas. Azután suttogva megadta a kegyelemdöfést. – Már nem.

És elhúzta a belét.

A nyálkás nyoma egy csapat egykori évfolyamtársukhoz vezetett, akik a jobb oldali sarokba húzódtak. Maggie mindannyiukat jól ismerte, de amikor feléjük nézett, ők összebújtak, és teljes erővel igyekeztek úgy tenni, mintha nem vennék észre. Maggie egyik fele dühös lett rájuk, és kedvet érzett hozzá, hogy a szemükbe nézzen, de a másik felének – az erősebb és őszintébb felének – az jutott az eszébe, hogy ha nem róla volna szó, hanem egy másik évfolyamtársuk kerül ilyen szégyenletes helyzetbe, akkor talán ő is a szemét lesütve álldogálna most a többiek között.

Basszák meg.

Egyenesen odament hozzájuk.

– Sziasztok!

Néma csend.

Lassan végigjáratta rajtuk a tekintetét. Ők meg mind máshova néztek.

– Stephanie – szólította meg Maggie egy régi barátnőjét, aki olyan meredten bámult a pezsgőspoharába, mintha valami titkot próbált volna kiolvasni belőle –, Olivia hogy van?

Olivia Stephanie lánya volt.

– Hát ő… ő… kösz, jól.

– Segített az ajánlólevél, amit adtam neki?

Maggie pontosan tudta, hogy segített. Egy évvel korábban írta, amikor a neve még a szorosra zárt ajtókat is megnyitotta, és azóta persze hallotta, hogy Oliviát felvették, de most szeretett volna mindenkinek néhány kellemetlen percet okozni.

– Stephanie!

Mielőtt Stephanie válaszolhatott volna, egy másik évfolyamtársuk, Bonnie Tillman megragadta Maggie könyökét.

– Beszélhetünk egy kicsit négyszemközt?

Bonnie Washingtonban szemész lett, és máig (és örökre) az évfolyamtitkár maradt. Haját sisakszerűen rögzítette a lakk. Mosolyt erőltetett az arcára. Nem tudta könnyen ott tartani. Állítólag a mosolyhoz tizenhét, a szigorú homlokráncoláshoz negyvenhárom arcizomra van szükség. Bonnie-n viszont az látszott, hogy mosolyogni sokkal nehezebb.

Néhány régimódi üvegajtón keresztül kisétáltak egy teraszra.

– Mind sajnáljuk, hogy annyi baj ért az utóbbi időben – kezdte Bonnie a szónoklatát olyan hangon, hogy az már csak sebészi segédlettel lehetett volna leereszkedőbb. – De az semmire sem mentség.

Maggie nem válaszolt.

– Ezt a rendezvényt elismert orvosoknak tartják.

– Diplomásoknak.

– Pontosan tudod, mire célzok.

Csend.

– Visszavonták a működési engedélyedet – erősködött Bonnie.

– Felfüggesztették – javította ki Maggie. – A későbbi vizsgálat függvényében.

– Ó, tényleg, ezek szerint ártatlan vagy?

Maggie nem válaszolt.

– Menj el.

– Kizárt.

– Az anyád emlékét sem tiszteled?

– Tessék?

– Az emléke nem egyedül a tiéd. Ezen a kampuszon biztos nem. Sok diák számára volt fontos. De az, hogy te itt vagy, bemocskolja az emlékét.

– Felkértek, hogy én jelentsem be az idei ösztöndíjat – közölte Maggie.

– Az még azelőtt történt.

– Senki se vonta vissza.

– Eszükbe sem jutott, hogy szükség volna rá.

– Szóval, akkor ki tartja a beszédet?

Bonnie kihúzta magát.

– Várjunk csak! Te?

– Az egyetemi vezetőség úgy gondolta, hogy az lesz a legjobb.

– De az anyám mindig sznob, prűd picsának tartott!

Bonnie szeme úgy elkerekedett, mintha pofon vágták volna.

– Igen?

Maggie dacosan hallgatott, Bonnie összeszedte magát.

– Mindegy – folytatta. – Neked akkor is el kellene menned. A jelenléted árt az évfolyamunk hírének.

Bonnie sarkon fordult, távozni készült. Maggie lehunyta, azután kinyitotta a szemét, és egyenesen maga elé bámult.

– Bonnie!

A másik megállt, megfordult.

– Az anyám sose mondott ilyet. Ne haragudj. Ez nem volt rendes tőlem. Mindig nagyon sokra tartott. Nagyon jól döntött, aki téged kért fel.

Bonnie nyelt egy nagyot.

– Meg fogom tenni, ami tőlem telik. Megígérem.

Magára hagyta Maggie-t a teraszon. Odabent valaki egy villával megkocogtatta a pezsgőspoharát, hogy egy kis figyelmet kérjen. A tömeg apránként elcsendesedett. Egy hang közölte, hogy hamarosan kezdenek, és arra kért mindenkit, hogy gyűljön a pulpitus elé. Maggie odakint maradt.

Bonnie-nak teljesen igaza volt. Nem kellett volna eljönnie.

A fák koronáját nézte. A háta mögött valaki becsukta az üvegajtót, úgyhogy már nem hallotta, mi történik odabent. Nem bánta. Szívesen elővette volna a mobilját, hogy újra beszéljen Marckal, de ha folyton hozzá fordul segítségért, akkor csak rosszabbul fogja érezni magát.

– Jó napot, Maggie.

A férfi méret után készült, kobaltkék öltönyt viselt, és olyan tökéletesen kötötte meg a nyakkendőjét, hogy ahhoz isteni segítségre lehetett szüksége. Ősz hajában baloldalt gondosan fésült választékot hordott. Maggie jól tudta, hogy a hetvenes évei elején járhat – az anyja évfolyamtársa volt, és néhány évvel korábban meghívták a férfi hetvenedik születésnapjára, de éppen külföldön dolgozott, és nem tudott elmenni.

– Üdvözlöm, Barlow doktor.

– Olyan rövid ideig voltam a tanára, Maggie, nem lehetne, hogy a keresztnevemen szólítson?

– Nem hiszem, hogy meg tudnám szokni.

Evan Barlow elmosolyodott. Kellemes mosolya volt. Tapló Steve szavait idézve, edzettnek és fittnek látszott. Maggie majdnem megkérdezte tőle, hogy mi a véleménye az izzasztó, lucskos jógáról. Evan Barlow a Barlow Kozmetikai Központ igazgatója volt, amit sokan az ország legtekintélyesebb és legdiszkrétebb plasztikai műtétekkel foglalkozó cégének tartottak. Ha egy híresség úgy akarta megoperáltatni magát, hogy arról senki se tudjon, akkor Evan Barlow biztosan segített neki.

Egymás mellett álltak, a parkot nézték.

– A diploma óta most először jöttem vissza a kampuszra – törte meg a csendet a férfi.

– Tényleg?

– Bizony.

– És most mi hozta vissza?

– Szerintem, sejti.

– Anya?

– Szerettem az édesanyját.

– Ezt nem tudtam.

– Most, hogy már sem ő, sem az édesapja nincs köztünk, nyugodtan bevallhatom.

– Úgy tudtam, hogy csak néhány hétig találkozgattak.

– Másodéves korunkban. De a szívem összetört.

Maggie összehúzta a szemöldökét.

– Azt hallottam, hogy háromszor is megnősült azóta.

– Négyszer – javította ki az idős úr.

– És a mostani felesége mennyi? Harminc?

– Harminckettő – tárta szét a férfi a karját. – Látja, mi lesz azzal, akinek összetörték a szívét?

Maggie akaratlanul is elmosolyodott. Barlow szintén.

– Az apja nagyszerű ember volt, sokkal jobb választás nálam. Belenyugodtam, hogy csak barátok vagyunk. De… – megcsóválta a fejét. – Ahogy megöregszik az ember, érzelmessé válik, és rászokik a bölcselkedésre. Próbálok könnyed lenni, időnként mégis kimondom, amit gondolok. – A férfi rámosolyogott, Maggie-nek meg beugrott, hogy a NewYork-i Presbiteriánus Kórházban mindenki azt mesélte, ez az ember nagyszerű tanár, a társasága egyszerre fárasztó és frissítő. Evan Barlow-ból életteli energia sugárzott. Ritka vonzerővel rendelkezett. És úgy folytatta, mintha olvasott volna Maggie gondolataiban.

– Egész pályám során maga volt a legjobb diákom. Sebész lett, gondolom, ennek megfelelően önérzetes is, vagyis pontosan tudja, hogy igazat beszélek.

– Pontosítás: sebész voltam.

Maggie szorosan lehunyta a szemét. És megérezte a vállán a férfi kezét. A hangja lágyan és vigasztalóan csengett.

– Maggie!

Nem tudta visszatartani, könnyek szöktek a szemébe.

– Nagyon sajnálom.

– Semmi baj.

– Mindenkinek csalódást okoztam. – Kinyitotta a szemét. – Neki okoztam csalódást.

Felesleges lett volna elmagyaráznia, hogy a neki kire vonatkozik.

– Tévedés – felelte a férfi. – Várjunk, persze, bocsánat, nem akarok lekezelő lenni. Igaza van. És becsapni sem szeretném. Lehetek őszinte? Tényleg nagyot hibázott. Nagyon nagyot. De ezért vagyok itt.

– Ezt most nem értem.

– Nincs szükségem egy ösztöndíjátadó ünnepségre, hogy az anyjára emlékezzem. Ennél sokkal egyszerűbb módszereim vannak – Barlow felemelte a kezét. – Álljunk meg, rosszul fogalmazok. Újrakezdem, jó? Azért jöttem, hogy találkozzunk.

– Mi ketten? Miért?

– Egy szívességet szeretnék kérni.

Nem folytatta rögtön, úgyhogy Maggie közbeszólt.

– Igen? Hallgatom.

– Szeretném, ha hétfőn bejönne az irodámba.

– Most hétfőn?

– Igen. Tízre.

– Már Baltimore-ban is van Barlow Központjuk?

– Nem, ott nincs, bár hamarosan lehet. Egyelőre Palm Beachen, Los Angelesben és New Yorkban dolgozunk. Ugorjon fel New Yorkba. Intézek autót, ami felhozza, és foglalok egy lakosztályt az Amanben.

– Nem értem. Miért akarja, hogy New Yorkba menjek?

– Azt nem árulhatom el.

– És miért nem?

– Mert… az nem az én dolgom.

Maggie vágott egy grimaszt.

– Akkor kinek a dolga?

– Egy nagyon érdekes ajánlatról van szó. Egyelőre csak ennyit mondhatok.

– Már nincs működési engedélyem.

– Tudok róla. Az ajánlat egy kicsit… – Barlow úgy tanulmányozta az eget, mintha ott keresné a megfelelő szót, de végül vállat vont – szokatlan.

– Nem mondhatja el most, hogy mi az?

– Nem, semmiképp sem.

Maggie elgondolkodott.

– Ha meg nem haragszik azért, amit mondok, Barlow doktor, ez így egy kicsit furcsán hangzik.

– Tisztában vagyok vele.

– Sőt, igazából nem is kicsit furcsa.

– Igen, elismerem. Nézze, tudom, hogy magának és Sharonnak komoly anyagi problémáik vannak…

– Honnan tudja?

– …De most azonnal szívesen adok egy húszezer dolláros csekket. Csak azért, hogy eljöjjön.

Az öltönye zsebéből tollat húzott elő, és…

– Csekkfüzet? – csodálkozott Maggie.

– Igen.

– Hol vagyunk, 1987-ben? Ki járkál manapság csekkfüzettel?

Barlow kénytelen volt elmosolyodni.

– Megpróbáltam felkészülten érkezni.

Azzal írni kezdett valamit a legfelső lapocskára.

– Erre semmi szükség – tiltakozott Maggie.

– De, szerintem van. Az időért, amit rám szán.

– Hagyja – Maggie kicsit határozottabban szólt rá. – Újra kimondom. Furcsa ez az egész.

– Nagyon jól tudom. – A férfi zsebre rakta a csekkfüzetet. – Bízik bennem, Maggie?

Igazából már senkiben sem bízott. Vagy majdnem senkiben.

– És még valami – folytatta Barlow.

– Igen?

– Hálás lennék, ha senkinek sem említetné ezt.

– A húgomnak el kell mondanom.

– Jobban örülnék, ha nem tenné.

– Együtt lakunk. Nem tűnhetek el egy szó nélkül, hogy New Yorkba menjek.

– Dehogynem. – Barlow átnyújtotta a névjegyét. – Egy emberem majd küld üzenetet, hogy megbeszéljék, hova menjen az autóval.

– Jó lesz nekem a vonat is.

– Ha ragaszkodik hozzá. A Fifty-Seventh Streeten, az Aman Hotelben holnap estétől érvényes a foglalás. A hétfővel kapcsolatban pedig jelentkezem.

Maggie a kezébe vette a dombornyomásos névjegyet, megnézte, aztán újra felpillantott a férfira. Dr. Evan Barlow vezette a világ egyik legelegánsabb, legdrágább plasztikai sebészeti klinikáját. Sok millió dollárt ért, és ez messziről bűzlött róla. Megpróbált leolvasni valamit az arcáról. Ránctalan, profi, jóképű, erős kisugárzású.

De lehet, hogy félelem is bujkál rajta?

– Mi ez az egész, Barlow doktor?

– Nem mondhatok többet, Maggie. Vagy így, vagy sehogy.

– És ha azt mondom, hogy sehogy?

Vállvonás.

– Akkor örültem, hogy találkoztunk.

Azzal arcon csókolta Maggie-t, és az ajtó felé indult.

– Honnan tudta, hogy itt leszek? – szólt utána a nő.

Valami végigfutott a férfi arcán, valami olyasmi, amit Maggie nem értett. Megcsóválta a fejét, és az üvegajtó kilincse után nyúlt.

– Hétfőn minden kiderül – mondta, azután besétált a terembe.

MÁSODIK FEJEZET

– Most még tipródsz kicsit, de mindketten tudjuk, hogy végül odamész – jelentette ki Marc.

Igaza volt. Mint mindig.

Maggie keresztülvágott a kampuszon. Elég sokáig maradt ahhoz, hogy ne keltsen olyan hatást, mintha valaki elzavarta volna, de a beszédek után, amikor a résztvevők komolyan nekiláttak a fecsegésnek, kislisszolt a teremből.

– Szóval – folytatta Marc –, mit gondolsz, mit akar Barlow?

– Reméltem, hogy neked lesz valami ötleted – felelte Maggie.

– Hmmm. Várj, gyorsan rákeresek… húha!

– Mi van?

– Tudtad, hogy Evan Barlow rajta van a leggazdagabb orvosok Forbes-listáján?

Maggie egy grimasszal válaszolt.

– Még erről is van Forbes-lista?

– Az első százról, ja.

– És Barlow felkerült rá?

– Ő a negyvenkettedik. Nettó érték majdnem egymilliárd dollár.

– Komolyan mondod, hogy ezt orvosként szedte össze?

– Hát, igazából nem. Hanem mint, nem is tudom, mi, nevezzük egészségügyi vállalkozónak. A Barlow Cosmetics elég menő márka. Főleg plasztikai műtéteket csinál, az igaz, de közben természetgyógyászattal meg kozmetikumokkal is foglalkoznak. Vicces.

– Mi vicces ebben?

– A gazdag orvosok közül senki se abból lett milliomos, hogy betegeket fogadott. Vagy gyógyszerrel, vagy biztosítással, vagy szabadalmakkal bizniszelnek. Néhánynál bejön még a biotech, kitágítják a gyógyászat határait, ahogy a reklámban mondják.

– Jó, de mit akarhat tőlem Barlow?

Az apró képernyőn Marc megrántotta a vállát.

– Ő volt a kedvenc tanárod, nem?

– De.

– A mentorod. És a szüleid barátja.

Maggie bólintott.

– Az előbb azt mondta, hogy világéletében szerelmes volt anyába.

– Akkor talán erről van szó. Talán tényleg segíteni akar.

– De hogyan?

– Állást ajánl a Barlow Cosmeticsnél.

– Visszavonták az engedélyemet. Nem operálhatok.

– Más munkát attól még csinálhatsz neki.

– Mégis mit? Én csak egyvalamihez értek! – Maggie rögtön meglátta a Marc arcán megjelenő vigyort. Egy nagy sóhaj kíséretében az ég felé fordította a szemét. – Ki ne mondd!

– Mit? – Marcnak fülig ért a szája.

– Jó, hagyjuk.

– Mármint, hogy mi az az egy dolog, amihez értesz?

– Állj le.

– Jól van, jól van! – Marc felemelte a kezét, eljátszva, hogy megadja magát. – De továbbra is úgy gondolom, hogy Barlow tudja, mi a helyzet, és segíteni akar.

Mivel Maggie lehajtott fejjel, a képernyőre szegezett tekintettel közlekedett, kis híján beleütközött egy csapat diákba, akik szembejöttek vele. Az egyikük odamorgott valami olyasmit, hogy figyeljen már, hova lép, Maggie pedig őszintén elnézést kért, mert tény, ami tény, ő is utálta, amikor mások menet közben nem néznek sehova, csak a mobiljukat bámulják.

– És mit találtál még róla? – kérdezte.

– Tizenhét évvel ezelőtt nyitotta az első Barlow Központot. Azt írja magáról, hogy élenjáróan korszerű és ultramodern.

– Mi a különbség a kettő között?

– Hogy mi?

– Minden hirdetésben folyton az van, hogy korszerű és ultramodern. Nem ugyanaz a kettő?

– Ami korszerű, az a legújabb, legfejlettebb eszközöket vagy platformokat használja egy adott területen. Ami ultramodern, az pedig az elmúlt időszakban kidolgozott módszerekre támaszkodva létrehozott legjobb technológia vagy technika.

Maggie erre megint vágott egy grimaszt.

– Ezt most felolvastad valahonnan.

– Igen.

– Amikor egyetemre jártunk, még nem volt milliárdos – gondolkodott el Maggie. –Dekoltázsfiatalításokat, szájpadlásműtéteket meg plasztikázást vállalt. És szinte kizárólag a rászorulókat operálta.

– Pont, mint te.

Maggie a fejét rázta.

– Mint mi.

– Én soha nem fiatalítottam dekoltázst…

– Érted, hogy értem.

– Jó, igazából értem. Mindegy, ez valószínűleg már a múlté. Arra tippelek, hogy manapság főleg mellnagyobbítást meg ráncfelvarrást csinál. Bár erről elég kevés részlet derül ki.

– Híres páciensei vannak – magyarázta Maggie. – Ők meg valószínűleg ragaszkodnak a titkaikhoz.

– Valószínűleg.

Maggie mérlegelte a helyzetet, azután arra a következtetésre jutott, hogy Miért ne?

– Találkoztam Tapló Steve-vel.

– Próbálkozott?

– Igen, de nálam hamvasabb cicusokra hajt.

– Hamvasabb cicusokra?

– Ezek szerint ezt így mondják – sóhajtott Maggie. – De azt is elmesélte, hogy az Apollo Longevitynél dolgozik. – Mivel nem érkezett válasz, még hozzátette: – Azt hittem, azt már bezárták.

– Ragaszkodnak az eredeti célhoz: longevitás. Tudod, hosszú, minőségi élet. Sajátvér-terápia, ózonterápia, sejtregenerálás, őssejtkezelés, továbbfejlesztett ózonterápia… – Marc szélesen elvigyorodott. – Ezek mind korszerűek és ultramodernek.

– És a WorldCures már nem játszik?

– Annak már rég vége, Maggie.

Ilyen egyszerűen. A lehető legtárgyilagosabban.

– Persze – bólintott Maggie. – Tudom.

– Szóval, mikor mész fel New Yorkba?

– Holnap reggel. Felhívom apádat a Viperafészekben, hátha ott van.

– Találkoztál vele mostanában?

– A múlt hónapban ő meg a banda átvonult a környéken. Azóta nem.

– És mi van vele?

– Ismered Vadkant – vont vállat Maggie.

Marc nem válaszolt, némán várt.

– Jól van – hazudta Maggie, éppen amikor befordult az utolsó sarkon. Ott állt előtte a felemásan ferde tetejű, koloniális stílusú ház, amiben felnőtt, és amiben mostanában megint élt a húgával, Sharonnal meg az unokaöccsével, Cole-lal.

– Maggie?

– Igen?

– Rossz előérzetem van ezzel az egésszel.

Maggie megtorpant.

– Mármint azzal, hogy elmegyek Barlow-hoz?

– Igen.

Maggie gerincén jéghideg ujjak zongoráztak végig.

– De miért? Mit érzel?

– Semmit. Úgy értem, semmi konkrétat.

– Csak a rossz érzés?

– Aha.

– Kivéve persze, hogy te nem érzések alapján dolgozol.

Erre nem jött válasz.

Amikor Maggie meglátta, hogy az unokaöccse kilép a házból, rákoppintott a piros gombra, és zsebre vágta a mobilját. Cole arcán is széles mosoly terült el, amikor észrevette a nagynénjét. Nehéz év volt mögötte – túl sok halál, válás és vissza nem fizetett hitel egy tizenöt éves srácnak –, de a nagynénje meg az anyja kedvéért mindig elővarázsolt egy mosolyt. Maggie nem tudta eldönteni, hogy őszintét-e, vagy sem. Arra tippelt, hogy nem. Cole kedves és érzékeny gyerek volt. Maggie úgy képzelte, hogy a srác látja, mi minden nyomasztja a két felnőttet, és megpróbálja mindenáron elkerülni, hogy ő is a sok szorongás egyik forrásává váljon.

– Helló, Maggie néni!

Maggie visszamosolygott a fiúra, aki esetlenül, de örömmel sietett elé. Ellágyulva nézte az összevissza himbálózó kezét és lábát, annyira emberinek látta a fiatalságát és sebezhetőségét, hogy attól meg kellett hatódnia.

– Anya hogy van? – kérdezte Maggie.

A srác elkomorult.

– Már megint a konyhaasztalnál ül.

– Nem lesz semmi baj – nyugtatta meg a nagynénje. És a biztonság kedvéért még hozzátette: – Minden rendbe jön.

– Az, hogy itt vagy velünk… tudom, semmi közöd ehhez…

– Hogyne lenne közöm – szólt rá Maggie.

Cole bólintott, és magára kényszerített egy mosolyt. Egy autó dudált, azután leparkolt a hátuk mögött. Egy csomó kamasz lógott ki az ablakán, mind Cole-t szólongatták, ő meg bocsánatkérően nézett Maggie-re. Aki mosolyogva intett, hogy menjen már.

– Nyomás! – tette még hozzá.

– Bizti?

– Majd én mindent megoldok.

Cole az autó felé kezdte himbálni a végtagjait, csak ezúttal jobban sietett. Maggie utánanézett, és örült, hogy végre valami hétköznapit csinál. Ennyit megérdemelt. Kinyílt a hátsó ajtó, és egyben elnyelte a fiút.

Miután az autó eltűnt az utca végén, Maggie fogta a telefonját, és felhívta a Viperafészket. Hallotta, ahogy megcsörren a régimódi fekete, bedobós telefon a kocsma hátsó sarkában, amin jókora cetli lóg: NEM MŰKÖDIK, hogy a vendégek ne próbálkozzanak vele. Ez volt Vadkan bat-hívója. Maggie apósa, Vadkan – igen, mindenki, még a saját fia is így szólította – makacsul ragaszkodott a régimódiságához. Nem volt se mobilja, se számítógépe. Sőt, igazából háza, autója, tévéje se volt. Egyszer azt mondta Maggie-nek:

– Csak egy motor kell, meg a nyílt út előttem – és amikor Maggie egy grimasszal reagált, hozzátette: – Ezt egy sturgisi motoros krimóban olvastam egy gyufaskatulyán.

Egy nő szólt bele a telefonba. Egyszerre hallatszott fiatalnak és olyannak, aki már sok mindent látott.

– Tessék, Viperafészek.

A háttérből behallatszott a motoroskocsma szokásos zaja. A zenegépből Vadkan egyik kedvenc száma, a Bat Out of Hell dübörgött, Meatloaf épp ott tartott, hogy ha véget ér az éjszaka, ő eltűnik, elmegy, elmegy, elmegy. Ez szólt Maggie és Marc esküvőjén, ő, Marc, Vadkan meg Sharon körbeálltak a táncparkett közepén, tele tüdőből üvöltötték a szöveget, aztán Marc magához ölelte őt, a világ eltűnt, a dal elhalkult egy pillanatra, Marc viszont tovább énekelt, az a rész jött, hogy a csaj az egyetlen ezen a világon, aki tiszta, jó és neki való. Aztán összenéztek, és addig nézték egymást, míg a dal újra felhangosodott, és Maggie-nek feltűnt, hogy Meatloaf tulajdonképpen arról énekel, hogy ez az utolsó éjszakája ezzel a csajjal, és a refrén végén azt bömböli, hogy mindketten szörnyű magányosak lesznek.

– Vadkan ott van?

– Nincs.

Maggie pontosan fel tudta idézni a helyszínt. A sarokban álló zenegépet, a fűrészport a padlón, a neon söröslogók gyűjteményét, a kopott bőr, a benzin és a tesztoszteron pállott szagát.

– Hagyhatok neki egy üzenetet?

– Az attól függ. Valamelyik vén tyúkja vagy?

– Vén tyúkja? – ismételte Maggie. – Vadkan mondta, hogy így kérdezd meg?

– Naná.

Az a pasas soha nem akar megkomolyodni.

– Megmondod neki, hogy Maggie hívta?

A nő annyi fáradtságot sem vett, hogy annyit feleljen, „Rendben” vagy „Így lesz”. Egyszerűen csak letette a kagylót.

Maggie eltette a telefonját, bement, és rögtön majdnem hasra esett Cole csónakméretű edzőcipőjében.

– Hahó!

– A konyhában! – kiabált vissza Sharon.

A ház megrekedt valahol a… Maggie már meg sem tudta volna mondani, melyik évtizedben: a hetvenesben? A nyolcvanasban? Ahol felnő az ember, arról nem veszi észre, hogy mennyire ódivatú, és nincs is ezzel semmi baj. A zöld-bézs függönyök majd leszakadtak a bojtok súlya alatt. A bonyolult mintákkal teli perzsaszőnyegek rongyosra koptak. A porcelánfigurákat raktározó régimódi vitrines szekreterben – anya legalábbis így hívta – egy tucat apró, ezüstkeretes fénykép állt, többségük fekete-fehér, mellettük persze ott porosodtak az édeskés porcelánbabák, almafára mászó kisfiú, esernyőt tartó kislány, ilyesmik. Maggie emlékei szerint mindig is ott voltak. Nem emlékezett olyanra, hogy a szülei valaha vettek vagy kidobtak vagy lecseréltek volna közülük egyet is. És egyik sem érdekelte őket különösebben. Soha nem került szóba, hogy mi módon jutottak hozzá a színes kis kerámiaizékhez, de a szüleit ismerve Maggie úgy képzelte, hogy ajándékba kapták vagy örökölték egyszer valakitől a gyűjteményt, szóval vagy végleg a pincébe zárták volna őket, vagy beköltözhettek a vitrines szekreterbe.

De nem arról volt szó, hogy a szülei szegények vagy, még kegyetlenebbül nézve, rossz ízlésűek lettek volna, inkább valami olyasmiről, hogy McCabe doktorékat nem lehetett könnyen kizökkenteni. Anyát meg apát nem érdekelte a kopott tapéta vagy egy szakadozott szőnyeg. A szülei csodás emberek voltak, kedvesek és széllel béleltek; kizárólag az olvasás, a gyógyítás és a tudomány kötötte le őket. Könyvekre és tapasztalatokra költötték a pénzüket, nem bútorhuzatra és lakásdekorra. Maggie könnyen maga elé tudta idézni őket ebben a nappaliban a barátaikkal, amikor talán egy kicsit már többet ittak a kelleténél, és hajnalig vitatkoztak valamin. De azokban az időkben az ellentmondást még jó dolognak tartották, az embereket nem dühítették fel az övéktől eltérő nézőpontok, nem sértődtek meg miattuk, sőt direkt örültek nekik, hiszen azok feladat elé állították és élesítették a gondolkodást.

Maggie-nek igazából nem volt kedve ehhez a… mi volt ez? Nosztalgia? Hogy hívjuk azt, amikor valaki kritikus gondolkodásra, józan észre és tisztességtudásra vágyik?

A kandallópárkányon álló bekeretezett képek azóta is a család történetéről beszéltek: ő és Sharon táncelőadást tart, amikor ő nyolc-, a húga pedig hatéves lehetett, különféle vizsgák, esküvők, születések sorakoztak egymás mellett… a szokásos témák. Mindenki látott már ilyet. Maggie megállt a legnagyobb kép előtt – hosszúkás csoportkép volt, ami az esküvőjükön készült. Ő meg Marc középen ragyog. Maggie mellett Sharon áll, természetesen ő volt a tanúja. Marc mellett meg az ő tanúja, Trace Packer. Trace igazából bármelyikük mellett állhatott volna, Maggie-t ismerte régebb óta, együtt szolgáltak katonaorvosként, kétszer is együtt vállaltak szolgálatot háborús övezetben.

Amikor bemutatta Trace-t Marcnak, a két férfi azonnal talált közös hangot. Később ők hárman – Marc, Trace, Maggie – alapították a WorldCure Összefogást, ami igen gyorsan a világ egyik legdinamikusabb segélyszervezetévé vált, és a legszegényebb vidékek orvosi ellátására szakosodott.

A kép jobb szélén Maggie szülei állnak: szívfájdítóan életerősen és egészségesen. Most, hogy jobban megnézte, lehet, hogy az anyja testbeszéde némi bizonytalanságot árult el? Vagy csak utólag képzeli oda? A „bárcsak tudtam volna”-érzés ejtette fogságba? Vadkan, Marc apja a bal szélen feszít. Az összes férfi szmokingot visel, kivéve őt, aki ugyan piké mellrészes fehér inget húzott, és csokornyakkendőt kötött, de a bőr motorosdzsekijétől meg a mosolygó koponyás gyűrűitől nem volt hajlandó megválni, igaz, Maggie meg sem próbálta rábeszélni ilyesmire. Ő így szerette az apósát.

Tökéletes időzítéssel szólalt meg a telefonja. A képernyőn csak ennyi jelent meg: NYILVÁNOS KÉSZÜLÉK.

– Halló!

Vadkan rekedtes hangja csattant fel.

– Mi a baj?

– Semmi – felelte Maggie, miközben a férfi arcát nézte az esküvői fotón. – Kivéve talán azt, hogy aki az előbb felvette a telefont, úgy emlegeti a nőtársait, hogy „valamelyik vén tyúk”.

– Jobban örülnél, ha barátnőt mondana?

– Asszem, nem.

– Akkor mit szeretnél? Bombázót? Macát? Mókuskát?

– Komolyan? Mókuska?

– A cuncikáim, a mucikáim, a kalácshúsú nyuszikáim…

– Hagyd abba, kérlek!

– A maiak néha dugópajtást mondanak – folytatta Vadkan kíméletlenül. – Az jobb?

– Nem – vágta rá Maggie. – És légy szíves, soha többé ne mondd ki azt a szót, hogy dugópajtás.

– A te szádból egész aranyosan hangzik.

– Szerintem nem igazán.

– Szóóóóval – húzta el a szót Vadkan. – Sikerült ügyesen beindítanunk a beszélgetést. De mi baj van, Maggie?

– Beugorhatok hozzád valamikor?

– Nyilván.

Hallgattak.

– Holnap Manhattanbe kell mennem – magyarázta Maggie.

– Vonattal jössz?

– Igen.

– Idő?

– Hét tizennégy.

– Kimegyek eléd. Majd ott mindent megdumálunk.

Vadkan letette a telefont. Maggie újra végigjáratta a szemét az esküvői képen, az agya kiürült, közben mégis mindenre nyitott maradt.

Sharon kiabált ki a konyhából.

– Maggie!

Ő nagy nehezen elvált a képtől, vett egy mély lélegzetet, és mintha a saját unokaöccse volna, széles mosolyt erőltetett az arcára. Amikor belépett a konyhába, Sharont, ahogy a srác beharangozta, az asztalnál találta, előtte nyitott laptop vibrált, körülötte mindenféle papírok hevertek szétszórva, de úgy, mintha magasról ejtették volna őket elé. Mellette egy nyitott üveg vörösbor, Château Haut-Bailly. A látvány hatására valami Maggie szívébe nyilallt, de ennek semmi köze sem volt ahhoz, hogy a húga mostanában úgy érezte, jó dolog kellemetlenül sok alkoholt inni.

– Mit csinálsz? – kérdezte.

Sharon felnézett.

– Programozok. Lehetővé akarom tenni a hiperdimenzionális generatív interferenciát úgy, hogy optimalizálom a mesterséges intelligencia sztochasztikusgradiens-algoritmusát. Érdekelnek a részletek?

– Kösz, nem.

Sharon az asztalra dobta az olvasószemüvegét.

– Milyen volt a buli?

– Igazából egész jó.

– Hazudsz.

Sharon zseni. De tényleg. Maggie is mindig kiváló tanuló volt – gimiben a második legjobb bizonyítványt kapta (a rohadt Stuart Kleinman átlaga ,003 ponttal haladta meg az övét az érettségin, így ő lett az évfolyamelső), és már egészen kis korában elhatározta, hogy orvos lesz, mint a szülei –, de a húga, Sharon igazi okostojásnak született. A tanárok és az iskolai vezetők ezt a típust nevezik „pedagógiai szempontból atipikusnak” vagy „különösen koraérettnek”, a többiek pedig egyszerűen csak csodagyereknek hívják őket. Tizenegy éves korában már nyugodtan leérettségizhetett volna, de az az igazság – és a szülei elég hamar megértették ezt –, hogy a csodagyerekség nem hosszú távú program. Mi lesz felnőtt korukra a csodagyerekekkel? Hova tűnnek? Ugye? Általában megbénítja őket a szorongás, vagy túl sok hobbiról kénytelenek lemondani, gyakran az önmarcangolás, esetleg az öngyűlölet szippantja őket magába… vagy ki tudja…

Látványos bukás a sorsuk.

A szüleik idejében rájöttek erre, dicsérték a gyerekeiket, amikor kitűntek valamiben, de lehetőleg óvták a hétköznapi, normális életüket. Apa folyton Flaubert-t idézte ez ügyben: „Légy átlagos és rendszerető az életedben, hogy vad és különleges lehess a műveidben.”

De Sharonnak még így sem volt könnyű. Az agya nem ismerte a lassítást – és ez azóta sem változott. A neurális aktivitása, az összes szenzoros ingere, szinapszisa vagy ki tudja, mije, vörösen izzott. Ha az agyi aktivitás tényleg elektromos feszültség, akkor az övé azonnal kicsapta a biztosítékot. Képtelen volt lazítani vagy lassítani. A legkisebb hibáját is aránytalanul nagynak látta, szenvedélyesen a nyomába eredt, és közben önmagát ostorozta miatta.

– Ki adta át az anya-féle díjat? – kérdezte.

– Bonnie Tillman.

– Akkor jó. Őt szerette anya.

– Ne kínozz még te is.

– Mi van?

– Mindegy, hagyjuk. Egyébként anya nem szerette. Csak azt mondta, hogy jó orvos lesz belőle.

– Anya szemében ez ugyanaz volt – jelentette ki a húga, és ezzel nem lehetett vitatkozni.

Sharon is bevonult. Igaz, ő valamelyik titkos egységhez került, kódokat tört fel, MI-t fejlesztett, speciális felderítő szoftverekkel varázsolt. Aztán a férjével, Taddel – Cole apjával – váltottak, és magáncéget alapítottak, kifejlesztettek egy olyan alkalmazást, ami megváltoztathatná a világot. Sharon megtervezett egy fejlett „humanoid MI-t”, mert azt remélte, hogy ha a szakorvos folyamatosan és azonnal elérhető, azzal javítja és megtámogatja a világ jóllétét. Ki ne szeretne a nap bármelyik órájában beszélni az orvosával? Sharon segítségével az ember kedvenc dokijából kiindulva testet öltő emberforma MI mindig szívesen válaszolna a kérdésekre. De aki az ügyvédjével szeretne konzultálni, az is megteheti: a hét minden napján, éjjel-nappal. Vagy esetleg sürgős tanácsra vágyik a pszichológusától, de mindjárt éjfél, és az nem veszi fel a telefont? Az MI-változat örömmel segít, természetesen 24/7 rendelkezésre áll, csak egy kis összeget kell fizetni…

Gondolom, megvan a lényeg.

Gyakorlati szempontból a lehetőségek száma végtelennek látszott. De ami morálisan következett belőle, az egyre jobban nyomasztotta és visszafogta Sharont. Tad viszont másképpen gondolkodott, már csak a dollárjeleket látta pörögni a szeme előtt, és sejtette, bizonyára nagyon is jól, hogy a verseny hatalmas, vagyis bármikor beelőzheti őket valaki. Nála voltak Sharon aláírási címpéldányai, amikről a felesége azt sem tudta, micsodák, ellopta a szabadalmat, aztán lelépett a titkárnőjével. A válás brutális volt. Sharon minden jogi utat felhasználva megpróbálta rendbe hozni a helyzetet, de Tad apja nagy hatalmú szövetségi bíró volt, és ha valaki azt hiszi, hogy az amerikai jogrendszer az igazságra, igazságosságra vagy egyenlő esélyekre épül, az vagy nem figyel, vagy hallucinál.

Sharon tehát fülig merült az adósságokba, és nem volt hova bújnia előlük.

Nagyjából pont ott tartott, ahol Maggie.

Bizony, a McCabe lányok, McCabe doktorék gyerekei, akiket úgy neveltek, hogy mindenben a legkiválóbbak és legsikeresebbek legyenek, szörnyű pénzügyi terhektől, jogászoktól, sőt botrányoktól féltek, és úgy tűnt, nincs számukra kibúvó.

Kivéve, persze, ha esetleg és talán közbelép Maggie régi mentora New Yorkból.

– Ne dumálj mellé – fordult felé Sharon. – Milyen volt az egész?

– Rengeteg diák szerette anyát.

– Úgy értem, neked!

– Ja – Maggie elgondolkodott egy pillanatra. – Úgy szar.

– Sajnálom.

– Jó, azért nem dráma.

– Meg nem is lehetett túl meglepő.

– Tényleg nem volt az. – És még hozzátette: – Barlow doktor is eljött.

– Biztos örültél neki.

– Igen – bólogatott Maggie. – Azt mondta, szerelmes volt anyába.

– Gondolom, nem ő lehetett az egyetlen.

– Ja.

– Igen?

– Semmi – rázta meg a fejét Maggie. Az asztalon heverő papírokat nézte. Nem a kutatáshoz kellettek, csupa számla feküdt ott. – Ezekkel mi van?

Sharon újra felvette a félhold alakú olvasószemüvegét, és felettük nézett a nővérére.

– Az anyagi lehetőségeinket számolgatom.

– És?

– És el kell adnunk a házat.

– Még nem.

– Maggie-kém, ez csak egy ház. Érted, nem? Lelketlen tárgy. A fizikai valóság. Élettelen anyag. Fa, tégla, habarcs. És nem…

– … nem anya és apa – fejezte be a húga gondolatát Maggie. – Tudom. Figyelj, holnap New Yorkba megyek. Beszéljünk erről azután, hogy hazajöttem.

Sharon felfigyelt.

– Mi van New Yorkban?

Maggie arra készült, hogy mindent elmesél Barlow meghívásáról, és nem törődik vele, hogy hallgatást ígért, de amikor eljött a megfelelő pillanat, váratlanul meggondolta magát. Az nem aggasztotta, hogy Barlow bízott benne – a húga mégiscsak fontosabb, mint az egykori tanára –, de hirtelen úgy érezte, nem volna helyes belerángatni valamibe Sharont, amiről még ő is alig tudja, hogy mi az.

Sharon viszont félreértette a szünetet.

– Hé, randid van valakivel?

– Mi? Nem!

– Nem haragszom…

– Sharon!

– Jó, akkor hagyjuk. Az évfolyamodból találkoztál valakivel ezen az izén?

– Tapló Steve-vel.

Sharon undorodó arcot vágott.

– Pfuj.

– Hát nem?

– De akkor minek mész New Yorkba?

– Vadkannal randizom.

Sharon nem vette le róla a tekintetét.

– És még?

– Hogy érted ezt?

– Vadkant nyilván mind szeretjük – bólogatott Sharon. – De ha vele akarnál találkozni, ő rögtön idejönne.

Maggie felsóhajtott.

– Hát… felmerült egy üzleti lehetőség.

– Milyen üzleti lehetőség?

– De rohadt kíváncsi vagy!

– Szerintem, inkább érdeklődő.

– Megelégednél annyival, hogy „egyelőre nem akarom elmesélni”?

– Ha téged nem zavarna, hogy azt felelem: „Aggódom kicsit.”

– Ne aggódj.

– Nem kritizálni akarlak. Sose szoktam.

– Tudom. Ráadásul nincs is rá semmi okod.

– És mi van Trace-szel?

Maggie újra érezte, ahogy a jeges érintés végigfut a gerincén.

– Mi lenne?

– Hazajött már? Találkoztok New Yorkban?

– Még külföldön van. Asszem, Bangladesben.

– Megpróbálja újraéleszteni a WorldCurest?

Maggie megrázta a fejét. Az újraélesztés esélytelen. Ezt Sharon is tudta, furcsa is volt, hogy miért kérdez ilyet, de ő néha így működött. Maggie McCabe-et, a WorldCures arcát mindenhonnan kiközösítették. A támogatóik hátat fordítottak nekik.

– További híreink – mondta Sharon, és nagyot sóhajtott –: feliratkoztam egy randiappra.

– Nagyon helyes. Már itt volt az ideje.

– Az a neve, hogy Melody Cupid. A zenei ízlés alapján keres párt.

Maggie a szája elé kapta a kezét.

– Jesszusom!

– Mi baj?

– Te szörnyű zenéket szeretsz.