Chris Land

Lélekvesztő

Webster 1. sorozat

©Chris Land

Szerkesztette: NeylaGrey

Borítóterv: Ashley Redwood

Tördelés: NewLine kiadó

Borítókép: Ory Chalk művésznő engedélyével

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/chrisland0223/

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2020.

epub ISBN: 978-615-6182-58-6

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

„Minden, ami a föld felszínén és felszíne alatt van, szakadatlanul átalakul, mivel a Föld él, és lelke van.”

Paulo Coelho

Sven bevágódott a járatba, zuhanása következtében éktelen robajjal beomlott alatta az imént még épen álló padlózat, majd nekicsapódott a talajnak. A levegő benne rekedt, ahogy hanyatt esett és érezte, amint vakolatdarabok, apró kövek hullanak rá, aztán a tüdeje engedett, vett egy mély lélegzetet, de több okból is megbánta; egyrészt olyan érzése támadt a tüdejébe nyilalló fájdalomtól, mintha tüzes vasat forgatnának a mellében, másrészt pedig, mert homokszemcsék özönlötték el a légcsövét, ahogy beszívta a körülötte terjengő port. Kínjában oldalra fordult, köhögve fulladozott és öklendezett, mivel már napok óta nem evett, így csak vérrel kevert nyála csorgott a kövekre. Iszonyúan szédült, szinte forgott körülötte az egész világ. Ez már a vég, futott át az agyán. Tudta, hogy meg fog halni, mielőtt kiérne a félelmekkel és áporodott bűzzel teli alagútból, addig erőnek erejével küzdött ellene, hogy feladja, noha azt is sejtette, hogy lejárt az ideje. Megpróbálta kímélni törött bordáit, így továbbfordult ép oldalán, és semmi pénzért el nem engedte volna a lámpát, amit csonka ujjaival szorongatott. Azt viszont észlelte, hogy a másik kezéből már akkor kiesett az a színarany, háromezer éves kancsó, amikor átszakadt vele együtt a vékony padló, de nem bánta. Lassan kinyitotta a szemét, a por már leülepedett, sötétség fogadta, melyet csak egy halvány sárga fénycsóva szelt ketté, bár az is alig világított. Rettegett, és minden ízében remegett ettől a helytől.

– Gyerünk, Sven – biztatta rekedten önmagát. – Ki fogsz jutni, ki kell jutnod innen! – Hangját elnyelték a falak, s egy pillanatra elhalt a lámpa fénye is, majd újraéledt. Felnevetett volna, de a torkát feltóduló vér öntötte el, így ismét köhögni kezdett. Jobbjával óvatosan a falhoz húzódott, megkísérelt felülni, nyirkos keze azonban megcsúszva visszahanyatlott. Izzadtságban fürdött, cafatokban lógó inge hidegen tapadt felhorzsolt testére, újra nekiveselkedett, ám az ellenkező, a könnyebb irányba fordította a fejét, s alig hitt hunyorgó szemének. A járat vége felől vékony csíkban fény áradt be, amiben megcsillantak a homokszemek.

– Megvan a kijárat – ordította volna, bár a hangja hörgésszerű motyogásnak hallatszott a kietlen térben. Maradék erejét összeszedve a könyökére támaszkodott, s maga alá húzta a lábait. Érezte, amint törött bordája beljebb nyomakodik a felsőtestében, a menekülés útja láttán mégse nagyon törődött vele, közben észre sem vette, hogy megmaradt ujjai közt a lámpából végleg kialudt a fény. Nem fogtok kicseszni velem, erőltetett mosolyt összeégett, torz arcára, amelyet pár napja még csodáltak a nők, akik azóta már szörnyű halált haltak.

Nehézkesen feltápászkodott, s tántorogva a falnak támaszkodva megállt. Felfigyelt a színarany, ékkövekkel kirakott kancsóra, amin egy csodálatos lány épp áldozatot mutatott be az isteneknek, és felpillantott a résre, ahonnan beáramlott a meleg. Mióta vonzotta már a napsütés enyhe sugara, talán idejét se tudta volna megállapítani. Az érdes falat tapogatva elindult a fény felé; nem merte elszakítani a pillantását róla, mert félt, hogy csak a szeme káprázik, és az egész valóság szétfoszlik. Oly rég vágyott már a sivatagban tomboló nyár forró leheletére, de ezen a helyen csak árnyak uralkodtak, és mély sötétség. Kínlódva tette meg a lépéseit, aztán megbotlott valamiben, s mielőtt lenézhetett volna, mi is az, arccal a földre bukott. Hiába kapta védekezően maga elé a karjait, épp az ókori kancsóra esett a felsőtestével, amely arra késztette a törött bordát, hogy átfúródva a belső részeken elérje a szívet. Sven utolsó, fájdalmakkal teli nyögését visszaverték a falak, aztán végleg elhaltak a neszek a hegy belsejében, hogy titkaikat mindörökre megőrizzék a végtelen csendben. Vagy talán mégse…?

Felnéztem a metrón, s összecsaptam a kiolvasott kötetet. – Fene ebbe a Chris Land-könyvbe, úgy lekötött, hogy túljöttem a megállón – dohogtam –, már rég le kellett volna szállnom, most mehetek vissza, vagy talán mégse?

Ott kódorogtam az utcán munka nélkül, orrom a földet verte, ahogy leszegett fejjel, tócsákat kerülgetve csatangoltam az esős időben. Eszméletlenek az emberek, gondoltam; az egyik azt hiszi, hogy amiért kiszolgálóként alkalmazhat, már kiszolgálom teljes mértékben őt is; a másik, hogy aktakukac vagyok, és én leszek a könyvmoly; a harmadik, rázzam magam egész éjjel egy bárban, egy szál semmiben, hát mi vagyok én?

Mivel ennyire lefoglaltak a gondjaim, nem figyeltem az úton sártengerré képződött pocsolyára, csak akkor tudatosult bennem, amikor egy autó telibe kapott, így átkozódva söpörtem le a kabátom, közben nekimentem egy alaknak, akinek szétnyílt a táskája, és az összes irata a kátyúban landolt, csupán hellyel-közzel kapkodtam utánuk. – Elnézést, nem akartam.

– Gyorsan, gyorsan, szét ne ázzanak – hadarta.

– Már nem – adtam oda neki az itatóst, ő kikapta a kezemből, belevágta a táskába, és besietett az első lépcsőházba. Egy kulcscsomó maradt nálam, utánaslattyogtam, kinéztem, hova megy be, aztán becsöngettem, s amikor ajtót nyitott, belefogtam: – Bocsánat, én…

– Jöjjön beljebb! Ha tudná, hogy mennyire vártam – hagyott a küszöbön. A szíves invitálásra beléptem, letettem a kulcsait, majd belöktem az ajtót, s rájöttem, hogy könnyelműen viselkedtem, erre megfordultam, de utánam szólt: – Épp az utolsó pillanatban érkezett, maga aztán jól elázott, nem akarja levetni azt a kabátot?

Csalódásomnak hangot adva közöltem: – Nem vetkőzöm, mennem kell, állást keresek...

– Ne tegye, hiszen elhozta a bizonyítványait, így tájékozódtam önről, s miután remek ajánlásokat kaptam a munkájáról, mint egyiptológus kollégát, üdvözlöm a köreinkben.

Megzavart gyors észjárása. Mit akar? Egyiptológus? Állás? Állás – fogtam fel, visszafordultam, és elég bambán nézhettem rá, mert magyarázkodott: – Elnézését kérem emiatt, tudja, az összes munkatársunkat leinformáljuk. Nálunk ez természetes, de ne ácsorogjunk itt, jöjjön beljebb az irodába, ott kényelmesebb körülmények közt is megtárgyalhatjuk a feladatát. Adja a kabátját – rángatta le rólam a vizes göncöt, és felakasztotta a fogasra.

– Mit csinál? Azt hiszem, valami tévedés lehet a dologban, egy apró félreértés…

– Nézze, ön egy hete állás felől érdeklődött nálunk, s minthogy én házon kívül tartózkodtam, Nancy, a titkárnőm fogadta, aki igen bizakodóan nyilatkozott magáról. Mivel a bizonyítványáról másolatot készített, leinformáltam önt, s mondhatom, hogy kitűnő ajánlásokat kaptam, sőt, a jelentkezők közül magát találtam a legalkalmasabbnak a feladat megoldására, most pedig nem akarom, hogy – mint leendő munkatársam – megfázzon.

Amíg beszélgetett, szemrevételeztem. Elegáns öltöny, barna haj, megnyerő szemek, melyekből csak úgy sugárzott az értelem. Ötven körülinek saccoltam őszülő halántéka miatt, ezért hamarjában összekapkodtam magam: – Így megbízik ebben a Nancyben?

– Persze, hiszen a feleségem. Kérem, bocsásson meg, személyesen még nem találkoztunk, Doug Dykens a nevem, és köszöntöm önt… – Lelkesedését a csengő zavarta meg, így az ajtóra nézett, majd rám. – Pardon, de csöngettek, maga csak foglaljon helyet, rögtön jövök.

Amint kitette a lábát, megcsörrent a telefon, erre kisegítve őt felvettem a kagylót. – Üdv, itt Christina W. Montgomery, sajnálattal közlöm, hogy ma nem állok munkába, mert az egyiptológián kívül a latin végzettségemnek megfelelő állást találtam, minden jót – szakadt meg a vonal.

Míg letettem a hallgatót a helyére és magam a székre, Dykens is bejött, leült az íróasztala mögé, és megtörte a csöndet: – Egy komoly ügyről lenne szó… Nos, én annak idején, mint tudja, régész voltam, mostanság viszont elköteleztem magam a múzeumoknak, így olyan régiségeket kutatok fel, amelyek valaha eltűntek, vagy illetéktelen személyekhez kerültek.

– Aha, olyan Indiana Jones-féle – szögeztem le.

– Nem egészen, mert én nem szaladgálok ostorral és pisztollyal a kezemben, sőt a bőrkabátom is ott lóg a szekrényben. A különbség köztünk az, hogy én alkalmazottakat küldök a helyszínre, és ők kutatják fel a régiségeket. Jelenleg azonban szükségem lenne egy megbízható hölgyre, aki nem ijed meg a saját árnyékától, bár Nancy mintha említette volna, hogy lehetne egy kicsit talpraesettebb is, noha az első benyomásom alapján szerintem épp a megfelelő személy erre a munkára – szemezett velem.

– Mi lesz a feladatom? – bazsalyogtam félszegen.

– Elutazik Egyiptomba, Kairóba, és figyeli a piacot, azaz a Khan el-Khalili bazárt.

A szék elejére ülve visszakérdeztem: – Mit csinálok?

– Megkeresi a helyi összekötőt, és vele együtt figyelik a piacot. Mivel őt elég jól ismerik, ezért arra gondoltunk, hogy egy európai hölgy jelenléte több szerencsével kecsegtethet minket. Ott elsősorban a szakismeretére támaszkodva jó érzékkel felvásárol egy-két ókori darabot, hogy ne legyen gyanús, közben arról érdeklődik, ami nekem fontos. Állandóan ön mellett lesz az összekötő, azaz a közelében, így problémák nemigen merülhetnek fel. Mindenben kérje ki a tanácsát, s amit ő mond, az legyen a Szentírás.

– Rendben, és miket kell vásárolgatnom, mert ugyebár konkrét elképzelése van róla.

– Ismeri Hatsepszutot, ugye? – pillantott rám.

– Hogyne – helyeseltem –, most találkoztam vele a lépcsőházban.

– Jó a humora. Hatsepszut Maatkaré Krisztus előtt a második évezredben uralkodott, úgy húsz évig. Ennek érdekében a testvérét és férjét távolította el a tróntól, majd felvirágoztatta az országát. Ellenségeivel békét kötött, és megszilárdította a belső rendet. Mindebben segítségére állt a papság egy része és egy eszes fiatalember, aki politikájával a fáraónő neve alatt irányította az országot, de alacsony származása és túlzott hatalomvágya miatt Szenmut elveszett ember volt. A papok kikezdték őt, és Hatsepszut letaszította maga mellől a trónról. Gyermekük is alig élt pár évet, részben ezért ment tönkre a kapcsolatuk. A fáraónőt Thutmózisz gyilkoltatta meg, aki testvére és egyben férje volt, majd átvette a hatalmat, ám ez hosszadalmas történet, így inkább térjünk a lényegre – komorodott el Dykens. – A fáraónő rengeteg kincset halmozott föl egykor, Szenmutnak köszönhetően. Személy szerint engem egy színarany álarc érdekelne, ami különféle ékkövekkel van kirakva, és ugyancsak feltűnt a feketepiacon, aztán a föld nyelte el, bár érzem, hogy még Kairóban van. Ezt Szenmut annak tiszteletére készíttette, hogy Hatsepszut az ínséges időben, amikor a Nílus alacsony szintű áradása miatt a nép már három éve éhezett, meztelenül, aranyporral beszórt testtel ellejtette táncát az istenek előtt. Az istenek erre megenyhültek, és a Nílus bő folyama napokon belül megáradt.

– Szép történet.

– Az álarccal viszont van egy kis gond, illetve valamiféle rejtély lebeg körülötte. Ha már Egyiptomban van, azt is megfejtheti, bár összesen két dologra lenne igazán szükségem.

– Ha itt ülök még öt percig, akkor lassan már az egész piramist kéri.

– És Nancy még azt állította, hogy nincs önbizalma – dünnyögte.

Nancy nevének hallatára megállt bennem az ütő. Mi van, ha betoppan, rájön, hogy én nem én vagyok, és lőttek a jó melegben való kairói lófrálásnak? Gyorsan összeszedve magam leendő főnökömre villantottam legbájosabb mosolyom, amivel minden férfit leveszek a lábáról, ha ki akarok csikarni belőlük számomra fontos információt. – Árulja el, mit keres még, s ígérem, elhozom magának jó pénzért azt is, amiről nem tud, ha megmondja, hogy mikor indul a menetrend szerinti tevém.

Dykens megbotránkozott a stílusomon. Amint túltette magát rajta, megszólalt a csengő, így szabadkozott egy keveset, s mielőtt kigaloppozott volna ajtót nyitni, kaptam tőle egy könyvet, amiben a bejelölt részeket kellett nézegetnem. Mit tehettem mást, mint lapozgattam. Kis idő múlva szöszmötölésre lettem figyelmes, s amikor fölnéztem, egy pap állt mellettem. Fekete csuhája előtt összefonta az ujjait, melyek közül rózsafüzér bontakozott ki a tiszteletet parancsoló kereszttel, s apró, bőrkötésű Bibliával együtt. A férfi igen magas lehetett, mert majd’ a nyakam törtem, amint a tekintetem följebb emeltem. Felálltam, letettem a könyvet, s egy harminc év körüli vézna fapofával találtam szemközt magam, aki még csak rám se nézett, úgy közölte: – Dicsértessék a Jézus Krisztus.

– Jó… mi? Mindörökké, ámen – nyögtem.

– Credo – hajolt meg méltóságteljesen.

Ekkor a másik szobában hangzott fel a telefon, így Dykens berontott és meg se állt, ezalatt mentegetőzve átrohant az irodán: – Bocsássanak meg, amíg intézkedem, ismerjék meg egymást, mert ha a hölgy aláírja a szerződést, önök társak lesznek.

Rajtam volt a megdöbbenés sora. De hát mi a rossebet kezdek én egy pappal Egyiptomban, és fordítva, töprengtem, erre a csuhás megismételte önmagát: – Credo, ez a nevem.

Egyből rájöttem, hogy bármi más lehet a neve, csak ez nem, ugyanis a credo annyit jelent: hiszek, és a római katolikusoknál az apostoli hitvallás első szava, melyről azt elnevezték; de azért kezet nyújtottam neki. – Atyám, örülök, hogy megismerhettem, Christina Webster.

Időközben leültünk, Dykens is visszatért, hogy kifújja magát: – Nos, mielőtt aláírná ezt a papírt, még meg kell említenem pár dolgot… Miután az óegyiptomi királysírokat a rablókon kívül sírőrök, papok, és a lakosság némely mindenre elszánt tagja is fosztogatta, sok kincs került napvilágra. Az emberek a megszerzett értékekből általában orgazdaság révén próbáltak meggazdagodni, így megjelentek a műkincskereskedők is, akik egy-egy értékes darabot kijuttatva az országból még több pénzhez jutottak, ennek érdekében jellegtelen darabokat is meghamisítottak, majd eladták eredeti műtárgyként. Amit nem tudtak kijuttatni az országból, az még ma is ott kering a feketepiacon. – Itt Dykens megállt, majd folytatta: – Mostanában azonban olyan darabok kerülnek elő, amiket még nem látott senki, s ugyancsak az Újbirodalomból származnak, ilyen például Hatsepszut maszkja, aminek utána kell nézni, meg egy ókori tekercs se érdektelen a számomra, amely hasonló módon kering a feketepiacon, erről bővebben az összekötője fog beszámolni. Most magára hagyom, gondolja át, hogy elvállalja-e a feladatot vagy sem, mert perceken belül indulniuk kell.

Amint Dykens felállt, észrevettem, hogy a papom eltűnt, erre teketóriázás nélkül felemelkedtem a székről. – Pillanat, lehet, hogy nem így kéne döntenem, én mégis…

– Örülök, és ha elintéztük a formaságokat, készülhet, mert szorít az idő. Minden további fontos és nélkülözhetetlen információt a partnerei fognak közölni önnel – sürgetett, közben Credo megjelent teljes menetfelszereléssel a hátán. Végül is nem volt abban semmi rendkívüli, hogy egy pap hátizsákkal a vállán utazik, kezében imakönyv, és az elmaradhatatlan olvasó. Tekintetem a főnökre siklott, aki az orrom elé tette a szerződést, mire alákanyarítottam a nevem. Mihelyt tudatosult benne a változás, felhörrent: – Elnézést…

– Nem fogja elhinni, de a Montgomery név valahogy nem az esetem, ezért az előtte álló W-t használom, mert a Webstert jobban kedvelem, bár állandóan elírják a nevem – füllentettem.

Dykens felrántotta a szemöldökét, amit bájos mosolyom helyezett vissza fekete pillái fölé. Hirtelen meg se tudott szólalni, csak bólintott, így az atya sem sokáig tétlenkedett: karon ragadott, és ellenkezést nem tűrve elindított a célunkhoz.

*

Már a repülőn ültünk, amikor Credo beszédesebb lett: – Kairóban találkozunk az összekötővel, aki remélhetőleg további adatokat szolgáltat a keresett tárgyakról, én veszem fel vele a kapcsolatot, maga a fenekén marad.

– Van neve ennek a jóembernek? – firtattam a hétköznapi öltözékét szemlélve.

– Van, de ne szakítson félbe. Egy korábbi alkalmazott helyét vesszük át, aki eltűnt, a többit meg, ha már ott vagyunk, kiderítjük.

A kairói reptéren rahedli ember tolongott és borzasztó zűrzavar uralkodott a váróban, közben az atyát követve kiértem az utca forgatagába, ahol a helyzet mit se változott. Autók dudáltak, az eladók dicsérve árulták a portékájukat, s úgy meglepett egy gyerekekből álló csoport, hogy a papot is elvesztettem. Utána kutatva a szemem összetalálkozott egy burnuszt viselő férfi pillantásával, akinek koszos arca egyetlen másodpercre hirtelen átfutó félelmet keltett bennem, aztán az alak ellenállhatatlan és lehengerlő mosolyt küldött felém, ami még inkább nem tetszett, pedig ahogy jobban megnéztem őt, akár ellenállhatatlannak is titulálhattam volna az illetőt. Körülbelül száznyolcvan centi magas teremtés volt, poros burnusza fölül feszült rajta, alatta egy fehérnek alig mondható nadrágot és inget viselt. A fejét konyharuha borította, amit levett, így elővillant rövidre nyírt hollófekete haja, mégis inkább barna írisze és bronz bőrszíne vonzotta a szemem. Magabiztosságot sugározva, higgadtan állta a tekintetem, ahogy végigmértem, türelem és nyugalom áradt belőle, mégis kikerülték őt az emberek, talán széles övében tündöklő tőre miatt. Ez viszont végképp nem foglalkoztathatta, mert úgy támasztotta felhúzott egyik lábával az oszlopot, mintha attól félne, hogy az kidől nélküle, s az egész épület ráomlik a jelenlévőkre.

Ekkor elém penderült egy gyermek, amely Kairó elmaradhatatlan eleven és nyüzsgő tartozéka, s talán a seregtől maradt le. Csíkos, pizsamaszerű öltözékben ricsajozott előttem, mintha az életét fenyegetném, s egyetlen szót üvöltözött felém: – Ajua!

Végül rájöttem, nekem kell a segítség, ugyanis mindenáron rám akart sózni egy pamut alsógatyát. Csillogó fekete szemeivel fürkészett, göndör haja fürtökben csüngött alá, kreol bőrében csak a foga fehérje világított. Szutykos arcáról és ruhájáról a mosóporreklámok jutottak eszembe, aztán tisztáztuk, hogy velem arabul nem sokra megy, én vele magyarul semmire, így megállapodtunk az angolban, és végre közölhettem: – Nincs szükségem férfifehérneműre.

– De az Isten is azt akarja, hogy vedd meg.

– Majd később lebeszélem róla.

A gyerek tűnődve elővett egy dobozos Colát, felbontotta, meghúzta, erre lecsorgott az állán a fél adag. Amikor rájött, hogy figyelem, újra nekikezdett: – Ajua! Tessék, most Mira akarja, hogy megvedd, fizesd ki a felét, tíz font – nyújtotta az üres kezét. – Nusz na nusz.

Miután bambán próbáltam megfejteni a szavait, ő rohamot intézett ellenem, minitájfunt produkálva megállíthatatlanul cibálta a karom, és Istent hívogatta, világosítsa meg az elmém. Kevéske szabad pillanatomban akartam lehámozni magamról a gyermeket, sikertelenül. Zsebembe kotorva markába nyomtam pár piasztert, így tágra nyitotta a szemeit. – Mi ez? Ezért csak fél korty jár, ez az izé húsz font, azért mondtam, hogy nusz na nusz, azaz fele-fele.

– Idd meg, nekem nem kell, bár megmutathatnád, hol kerül annyiba.

A Mira nevezetű Szutykoskának angyali bájvigyor terült el az arcán és felnézett rám. – Majd máskor megmutatom, szóval kell a naci? Ne finnyáskodj már, nem mindegy, mit hordasz?

– Ne húzogasd a ruhám – söpörtem el a kezét.

– Hogy képzeled ezt? – kiabálta és bokán rúgott.

– A szentségit, beárullak Istennek, ha ilyen rossz vagy.

– Azt próbáld meg – fenyegetett, aztán durcásan rám nézett, és odébbállt a következő szavak kíséretében: – Tudd meg, hogy egész Keleten nélkülem nem mész semmire.

– Mit csinál itt? Már taxit is fogtam – tűnt fel a közelemben Credo, hogy odavezessen.

Amint beültünk a fekete-fehér kocsiba, egy nem mindennapi figura fogadott, aki hátratekintve üdvözölt, de nem tudtam eldönteni, vajon tényleg nekem magyaráz-e, mert kancsalsága nem tűrt határokat. A bal szeme enyhén jobb oldali párti, míg jobbja furcsa bal oldali pózt vett fel, közben megveregette a vállam, szélesen vigyorgott, ilyenkor a szemei jobbra-balra ugráltak, majd előkapott egy strucctoll porolót, leporolt, aztán kedélyesen megismételte az üdvözletét arabul: – Ah-laan!

– Ah-laan wah sah-laan! – viszonozta papom.

– Én is azt akartam mondani – böködtem az atyára.

– Khalim vagyok, Miss, üdvözlöm Kairóban, máris indulunk a Hiltonba – taposott a gázból a fékbe, mert előttünk egy taligát húzó fiú vágtatott át az úton, így a sofőr ráfeküdt a dudára.

Ekkor Credónak szegeztem a lehetetlen kérdést: – A Hiltonba megyünk?

– Oda, de ha így haladunk, az életben nem érünk el a szállóba.

– Ezek az európaiak folyton rohannak – döcögött a bandzsi, egyik szemével az utat fürkészve, másikkal a blúzom kivágására lesve. A pap jókora összeget ajánlott neki, ha a rövidebb utat választja, így lassan kibontakozott előttünk a Nílus partján épült tízemeletes szálloda.

Már a csarnok homlokzatát színes mozaikból kirakott hieroglifák díszítették, s ahogy beléptünk az épületbe, meglepően tágas tér fogadott: éttermek, kávézók, üzletsorok. A recepciónál elég nagy zsivaj támadt, amint odaértünk, mert egy kövér, szakállas, sasorrú arab követelte az igazgatót. Szélesen gesztikulálva rázta a kezét, minek következtében aranyszegélyes kaftánja addig röpködött rajta, míg bele nem akadt a fejét borító hosszú lepedőbe, erre három megszeppent muzulmán nő zúdult rá, akiknek csak a szemük látszott ki a higábból, őket követte két megtermett alak, a testőr szerepét betöltve. Miután Credo beszélt a recepcióssal, hozzám is szólt pár keresetlen szót: – Várjon itt, amíg tisztázok egy-két dolgot.

Követtem a tekintetemmel a papot, aki egy nyugalmasabb helyet választott a telefonáláshoz. Épp visszafordultam a pulthoz, hogy részese legyek a további eseményeknek, amikor meglöktek, így belebotlottam az előttem fekvő bőröndbe, s egyensúlyomat vesztve már elvágódni készültem, de egy hájas kéz elmarkolva visszatett az eredeti helyemre. Felnéztem a megmentőmre, aki maga Sasorr volt. – Al hamdu lillah. Hála istennek, remélem nem esett baja. Természetesen a kellemetlenségért majd kárpótolom. Ej, még be se mutatkoztam, Khalifa Muzaffar ibn Sakkak a nevem. Megbocsát, tisztelt hölgyem – mondta, és egy európai ruhát viselő arabhoz lépett, akit én a Hilton vezetőjének néztem.

– Van egy kis gond – tért vissza Credo. – Maga itt fog lakni a Hiltonban, nekem hely hiányában a Mena House adatott, ám amint fölszabadul egy szoba a szállodában, korrigáljuk a helyzetet. Most fölliftezünk, és még eligazítom pár tisztázásra szoruló kérdésben.

Elkérte a kulcsot, felmentünk a lakosztályba, s amint ketten maradtunk, átadott egy térképet, hogy rögvest belekezdjen: – Miután berendezkedett, elmegy a bazárba és körülnéz.

– Gondolja, hogy ott lesznek a keresett régiségek?

– Elképzelhetőnek tartom, de most ne vegyen semmit, majd később. Ha talál valami hasonló tárgyat ahhoz, amit látott, azt tetesse el, mert hogy szól a mondás? „Omne, quod est nimium, vertitur in vitium”, vagyis „minden, ami túlzás, bűnre vezet”. Azért adok egy köteg egyiptomi fontot, ha netán szüksége lenne rá, de alkudni kötelező. Amíg ön a piacot járja, én kapcsolatot teremtek az összekötővel. Ne keressen, én fogom hívni telefonon, még az is előfordulhat, hogy ma este meglátogatom… Még valami: a helyiek előnyben részesítik az európai nőket, ezért ha netán zaklatnák, legyen erélyes és elutasító, mert egyes arabok tolakodóan rámenősek lesznek, ha az érdeklődésnek csak parányi szikráját felfedezik az emberen – állt fel. Odacammogott a hátizsákjához, a vállára dobta, és Isten áldását kérve magamra hagyott.

*

Miután kipakoltam, elindultam lefelé. Épp az előtéren vágtam át, amikor futó pillantásom átsuhant a várón, s mintha fél másodpercre ugyanazt a férfit láttam volna köztük, aki a reptéren az oszlopot támogatta, de hiába keresgéltem őt újra, nem leltem rá, így a bazár felé vettem az irányt. Az utcán embertömegek, lárma, zaj mindenütt, a térkép is feleslegesnek bizonyult, végül egy turistarendőr segített ki szorult helyzetemből, s jócskán délutánba hajlott az idő, mire betértem a bazárba. Már az ötödik bolton vergődtem túl, amikor a közeli ajtónyílásból kirontott a tulaj és betessékelt az üzletébe. – Nézzen körül, rengeteg csodálatos portékám van. Látom, kedveli a régiségeket, akad itt alabástrom- és dioritszobrocska, amulettek, fajanszok, porcelánok – és ahogy mondogatta, azonmód tette fel a pultra.

Mivel úgy tűnt, hogy tőlem függ az éves jövedelme, én se hagytam cserben. – Engem inkább nagyobb darabok érdekelnének.

– Ibrahim boltjában mindent megtalál. Szolgálhatok Ramszesz gránitfejével, arra van Thot mérlege, Nofertiti mellszobra, Hatsepszut álarca, eredeti Thutmózisz-fakoporsó…

– Állj – szaladt ki a számon –, álarca is van?

– Csak nekem, jöjjön velem – invitált egy kisebb helyiségbe, mint a kinti részleg. Ott is sok holmit tárolt: korsók, vázák, fából készült ember nagyságú szarkofág, s megannyi minden, ezalatt Ibrahim elhúzott egy damasztfüggönyt, ami mögött öt darab álarcon állapodott meg a tekintetem, melyeket pálcára függesztett. Odamentem hozzá, s a tulajnak máris megeredt a nyelve: – Ramszesz, Thutmózisz, Hatsepszut, még egy Hatsepszut és Nofertiti.

Megnéztem a két Hatsepszutot. Szépségük lenyűgözött; egyformák voltak, mégis különbözők. Az egyik aranyban pompázott, a másik feketében. Az utóbbi jobban elnyerte a tetszésem, bár nem volt rajta semmi különleges, de gyöngyökkel kirakott felülete és halvány csillogással párosuló pillantása felkeltette a figyelmem. Az arany maszk rikított a fényben, türkizen megcsillanó fekete szemei nagyságát dicsérték, s az istenek közé emelték. A fáraónő tekintete sötét sugarakat rejtett magában, dacot, felsőbbrendűséget hirdetett, s az az igazi uralkodói tekintély áradt belőle, ami alattvalói hódolatra ösztönzi azt, aki megáll előtte. Ráböktem. – Levehetem?

– Ne tegye, ne érintse, az égre kérem, mert halál árad belőle, baj, fájdalom, s könnyek. Rontást hoz arra, aki csak ránéz, vagy még borzasztóbb átok, ha érinti az ember.

– Ej, Ibrahim, maga ép és egészséges…

– Amíg ide nem került hozzám, minden simán ment, bezzeg amióta itt van, csak bánat éri a házat, no meg engem. Féltem magácskát is, mert szeretném megtartani a vásárlói körömben.

– Elviszem – nyúltam érte.

– Kegyes Allah, irgalmazz! – kapott a szívéhez az arab, s elkapta a karomat.

– Holnap is visszajöhetek érte, de legalább azt a feketét hadd vigyem el – kértem, erre leemelte a sötét álarcot, hihetetlen árat közölve. Félórás alku után csak megállapodtunk, így eltettem a maszkot, s amíg ő a pénzt számolta, kényszert éreztem arra, hogy megérintsem az arany Hatsepszutot. Ujjammal tapintottam meg a fekete szemet, ami jéghidegnek hatott, mégis kifinomult munkáról tanúskodott. A tulaj csendesen álldogált mögöttem, ahogy szomorú arcára néztem. – Babonás, Ibrahim? A babona félelmet szül, és rémképeket gerjeszt.

– Cseppet se irigylem, amiért kihívja a sorsot maga ellen – rebegte, s míg megzörrent a kinti gyöngyfüggöny, damaszt párját a tulaj leengedte, kitolt a hátsó részlegből és ledermedt. Ijedt arcát fürkésztem, aztán a tekintetét követve az ajtóban álló alakra meredtem. Sötét képe elárulta, hogy nemkívánatos személy lettem. Közelebb lépett, meglebbent rajta a mocskos köpeny. Nekem se kellett több, kifelé sietve elhaladtam mellette, és épp elhúztam a függönyt, hogy kimenjek, amikor letépte vállamról a táskát, majd a karomnál fogva visszapenderített a bolt közepére. Mielőtt elestem volna, sikerült megkapaszkodnom a pultban, közben Ibrahim meg se rezdülhetett, mert egy másik arab állt mögötte, aki egy éles pengéjű, hajlott tőrt passzírozott a nyakához. Ő még agresszívabbnak látszott, mint a társa. Ezalatt a sötétképű kiborította a táskám tartalmát, belekotort, végül magához rántva odanyomott a falhoz, s annyira szorította a karom, hogy belenyilallt a fájdalom. Mivel olyan közel hajolt hozzám, hogy azt a levegőt szívtam be, amit kilehelt, sárga fogaira koncentrálva próbáltam elviselni áporodott szájszagát, ami izzadtságtól bűzlő testszagával elegyedett.

– Mit akar tőlem? – járt át a rémület, s a tenyerem a mellének vetettem. Feleslegesen, mert a két csuklóm valahogy mégis egy markába keveredett. Amint nekem dőlt, érzékeltem, hogy ágyékában ágaskodik a férfiasság, erre már páni félelem kerített hatalmába.

– Samír, a hátsó kijárat ilyenkor kihaltabb, ugye? – fordult a társához, aki iszonyú erejű ütést mért a tulaj tarkójára, s míg az eszméletlenül rogyott a padlóra, az agresszornak felcsúszott az ingujja, felfedve a hegekkel borított alkart.

Ekkor fogva tartóm megpördített, így pont olyan helyzetbe kerültem, mint annak előtte, csak háttal neki. Bal keze a nyakamra kulcsolódott, jobbjával odahúzott a testéhez, s amíg eltépte a ruhám, végigtapogatott. Tudtam, ha csak nyikkanni merek vagy ellenkezek, szétroppantja a gégémet. Megkíséreltem eltolni magamtól, de eljárásom következménye az lett, hogy szorosabb fogást keresett rajtam, közben a visszatérő sebhelyes a kijáratra intett, így az arab kituszkolt az üzletből. A szűk sikátorban sötétség fogadott, és egy éjfekete szedán. Mihelyt a feszültség kezdett felengedni bennem, Samír kinyitotta a kocsi hátsó ajtaját, társa pedig belökött az ülésre, én meg ugyanazzal a lendülettel, amellyel beestem, a túloldalon kifelé igyekeztem, de belemarkoltak a hajamba, és egy erőteljes, durva mozdulattal visszakényszerítettek.

– Csak semmi meggondolatlanság – marasztalt a sötét képű, míg meglódult alattunk a szedán. Hosszú, kietlen sikátorok után behajtottunk egy ősi temetőbe, ahol kis épületek közt ruhák száradtak kiteregetve, itt-ott hontalanok lézengtek, és kétes kinézetű emberek tűntek fel, végül egy sírépületnél parkoltunk le. A sötétképű kiráncigált az autóból, betaszigált egy elhanyagolt helyiségbe, és a hajamba markolva állított meg. A térben gyér fény világított meg egy kacifántos jelekkel ellátott sírkövet, a koszos falon árnyak lebegtek, és elmosódott alakzatok jelentek meg. Rajtunk kívül még négy embert fedeztem fel; kettő a fal előtt térdelt tarkóra tett kézzel, valamivel odébb, a petróleumlámpa és gyertyák fényében két megtermett alak posztolt, egyiknek gépfegyvere volt, másikuk stukkert szorongatott.

– Omar Asour vagyok, ez pedig a Holtak Városa – került meg az arab, akinek fél alakját sötét árnyék burkolta, ahogy a társaihoz fordult. – Figyelitek, meg se kérdezi, mit akarunk tőle.

– Egyszer már kérdeztem – vetettem oda –, minek strapáljam magam újfent?

Omar megállt velem szemben. – Akkor néhány apróságot elárulok. Tudni való, hogy vannak emberek, akik nem szeretik, ha mások olyan dolgokba ártják magukat, amihez semmi közük. Információim szerint te is ehhez hasonlatos ügyek miatt jöttél Kairóba.

A fal előtt az egyik térdeplő alak mozdult, talán kényelmetlen helyzetén akart javítani, ám a fölötte álló őr a kezében lévő puskatussal könyörtelenül fejbe vágta. Elfojtott kiáltás hagyta el a torkát és vastag vércsík kúszott le a halántékán, aztán megszédülve elterült a padlón, mire a fölé magasodó arab egyetlen rántással az eredeti helyére kényszerítette, ugyancsak tarkóra tett kézzel. Őt jobban láttam a pislákoló fényben, mint a másikat, bár nem ismertem. Sovány teste és megtört tekintete kimerültségről tanúskodott, meggyötört arckifejezése embertelen bánásmódról árulkodott.

– Szóval, hogy folytassam, szeretném, ha közreműködnél, különben tragikus körülmények közt ér a halál – engedett el egy félvigyort, ami még félelmetesebbé tette amúgy is sötét képét. Szemein megcsillant a gyertyafény, ahogy a sírkőről rám pillantva végigmért, így én is lenéztem szétszakított felsőrészemre, majd egy hanyag mozdulattal összébb húztam. Ezt Omar se hagyta szó nélkül: – Nem vagy te csúnya nő, mégis hiányérzetem támadt.

– Mert te vagy a tökély – feleltem cinikusan, hangsúlyozva a megvetést iránta, s hogy a szavaimnak hitelt adjak, kényszeredett tekintetem tetőtől talpig végighordoztam rajta, erre az övrészben fegyver markolatára leltem, amit addig elrejtett a mocskos lepel.

– Egyet becsülök benned, azt, hogy tartod magad. Vajon meddig?

– Kössünk alkut – vettem vissza a szót, hátha a lelkére dumálhatok. – Ha kiengednek innen, megígérem, hogy eltűnök Kairóból, és semmire se fogok emlékezni, ami…

– Az nem lesz jó – rántott magához Omar, s hiába kaptam kettőnk közé a karom, olyan erősen tartott, hogy a védekezés szinte hasztalan erőpróbának látszott. Teste feszesen simult az enyémhez, amikor megfenyegetett: – Jól kezdődött, de elrontottad, én pedig kedvem lelem az olyan nőkben, akik naivan azt hiszik, hogy egy óvatlan pillanatban szabadulhatnak tőlem.

– Na, igen – fölényeskedtem, közben Asour a felsőtestével majd’ eltörte mellének feszített karjaimat, bár ez csak további izgalmat gerjesztett benne. Szíve dobbanása felgyorsult, lélegzete hevesebbé vált, a szájszaga elviselhetetlen émelygést okozott.

– Tudod, én akkor élvezem, ha más szenved, ettől talán te is lelkesebben felelsz pár kérdésre – súgta, aztán a két alakra biccentett. – Figyeld csak, milyen élményben lesz részed.

Ekkor Samír odament ahhoz a szerencsétlenhez, akit nem is olyan rég puskatussal vertek fejbe, hogy másodmagával elsöprő erővel vegyék kezelésbe őt. Ütlegek, rúgások érték, fejét a falhoz verték, s amikor a koponya csattant a felületen, az alak erőtlenül felordított. Záporoztak az ütések, míg orrán-száján ömlött a vére, aztán már nyögni is képtelen volt. A másiknak egy deszkát törtek el az oldalán, tarkóra tett keze a sebesült részhez kapott, a következő csapás a nyakát és vállát érte. A deszka kettétört, éles vége beleakadt a burnuszába, és nagy reccsenéssel eltépte az anyagot. A férfi a földre hanyatlott, egyik kezével megtámaszkodott, de egy váratlan rúgás olyan kegyetlen erővel érte a gyomrát, hogy összerándult kínjában. Nehezen szedte a levegőt, irritálhatta a hányinger, majd öklendezett. Az újabb találat arcélét érte volna, erre elkapta a lendülő csuklót, és erőteljesen lerántotta támadóját a padlóra. Nem adta meg magát, bár a másik oldal se tétlenkedett, mégis elkésett, mert az ütésre kész őr alól kiszaladt a lába, s a társa mellé zuhanva egy alkarhoz tartozó könyök orrba találta, közben egy ököl merült el a védekező bordájában, akit szinte lebénított a fájdalomhullám, aztán felnézett rám. Arca megvonaglott, fekete szemein megcsillant a halvány fény, tekintetében visszafogott harag lángolt. Oldalára szorított kézzel tartotta vissza a levegőt, megfeszített testén remegés futott át, majd lassan, görnyedten talpra állt. Burnusza szétnyílt, szakadt inge alatt izzadtságcseppek gyöngyöztek, amelyek – utat vágva a poros felsőtesten – lefelé menet eltűntek. Napégetett teste olyan volt, mintha bronzból öntötték volna. Ismét ránéztem, ő kiegyenesedve engem figyelt. Megéreztem, hogy hatalmas önuralom birtokában van, s ahogy éber tekintetével biztat valamire, mintha azt sugallta volna a pillantása, ha eljön az alkalom, cselekedjek, addig viszont legyek türelemmel. Felismertem őt, ugyanaz a férfi nézett velem farkasszemet, akit a reptéri váróból kijövet végigmustráltam, ahogy az oszlopot támasztotta. Kisvártatva megint egy ököl hatolt kíméletlenül a gyomrába, s amint a fájdalomtól térdre roskadt, egy géppisztolycső simult a halántékára, erre mozdulatlanná vált.

Omar Asournak kedvére lehetett a jelenet, mert vigyorát alig palástolva előre élvezte bronzemberem halálát. Erősen tartott, bár a szorítása lazult, így a másodperc törtrésze alatt kitéptem magam a karjából, a mellénél megtaszítottam, s ugyanazzal a mozdulattal előrántottam széles övéből a fegyverét, majd ráfogtam. A hátratántorodó Omar talpon maradt, és visszavágót akart, noha a fegyvercső feljebb lendült. – Meg ne moccanj, az úristenit neki, mert Allahra mondom, hogy kiloccsantom az agyvelőd – állítottam akkora gyűlölettel a hangomban, hogy magam is megrémültem tőle. Kételkedtem benne, hogy megteszem, főleg akkor, mikor Samír – változtatva a helyzetén – rám emelte a fegyverét, így rászóltam. – Mennyit ér a haverod?

– Remeg a kezed – dacolt Omar.

– Ha nagyon megremeg, még elsülhet a stukkered – hátráltam egy lépést előle, aztán a földön térdelő fickóra kémleltem. – Szedd össze azt a szerencsétlent, és pucoljatok innen.

– Veled mi lesz? – tudakolta csendesen.

– Majd kitalálok valamit – mondtam elhaló hangon, a férfi azonban nem mozdult. Engem viszont egyre jobban zavart a rám szegeződő fegyver, sőt, hogy örömöm is nagyobb legyen, testvére is csatlakozott hozzá, csak neki gépfegyver volt a neve. Földön unatkozó társam még azóta is mozdulatlan volt – igaz, neki is kijutott egy stukker, így ingerelve a kissé odébb álló Omart kiböktem: – A francba, húzzatok már innen, vagy kérvényt nyújtsak be?

– Elkaplak – tett egy tétova lépést Asour, majd megindulva komótos léptekkel közeledett.

Lefelé irányítottam a gyilkos szerszám csövét, épp a lába elé, és meghúztam a ravaszt, de a várva várt dörrenés elmaradt. Nekem se kellett több, újra lőttem, változatlan eredménnyel. Szorító érzés kerített hatalmába, szívem a torkomban dobogott, végül felhagytam mindenféle ellenállással. – Hát, ez kínos.

– Lassan megértjük egymást – vigyorgott szánakozva az elém érő Omar, megismertetve lapát méretű tenyerével. Fogalmam sincs, honnan került elő az agresszor, aki úgy kapott el, hogy irgalmatlanul hátracsavarta a karom. Felkiáltottam, amint agyamban tudatosult a fájdalom, erre a sötét képű megcsóválta a fejét. – Samír, Samír, kicsit finomabban bánj vele, elvégre még nekem is jól jöhet… Szóval tisztázzuk a helyzetet.

Mihelyt eltűntek a csillagok a helyiség plafonjáról, árnyak vetődtek a falra, táncukat járva a fel-fellobbanó gyertyák fényében, melyek imbolyogva égtek, mintha előre sejtették volna, hogy az erőviszonyok egyenlőtlenek. A petróleumlámpa fénye pislákolt, a mécsesek lángjai pedig sugarakkal árasztották el a teret. Omar felszedte a lőfegyvert, és a másik arab által odadobott tárral megtöltötte. Előhalászott a háta mögül egy hangtompítót, amit felcsavart a stukker csövére, lazán odalépdelt a falhoz, ahhoz a fickóhoz, akit annak előtte agyba-főbe vertek, biccentett, mire a két őr elráncigálta onnan a társát.

Omar féloldalt állt nekem, hogy jól lássam az elkövetkezendő jelenetet. A szerencsétlen fejéhez emelve a fegyvert azonnal lőtt, a pukkanást követve a test megvonaglott, s mialatt vér fröccsent a falra, elernyedt. Émelyegve lélegeztem mélyeket, közben a három alak közt dulakodás kezdődött. Az elkeseredett küzdelmet addig folytatta bronzemberem, míg padlóra nem küldték, s miután nyugton maradt, kétoldalról rángatták talpra. A férfi még kétrét görnyedve támolygott, amikor Omar eltette a stukkert, odajött hozzám, majd elvette Samírtól a hajlott tőrt. A vér már dermedezett az ereimben, ahogy megadtam magam a sorsnak, mégis a szemébe néztem, amint végighúzta a gyilkos szerszámot a nyakamon. – Bűneim vörösek, akár a kalcedon. A nőkkel nem úgy szoktam elbánni, mint az erősebb nemmel. Tetszik az a rémület, amit a szemeid tükröznek, iszonyt látok benne és félelmet. Ugye te is szeretnéd jól érezni magad, mielőtt a Holtak Birodalma befogadna?

– Persze, gyere, essünk túl rajta – szaladt ki a számon. Ugyanakkor Omar is lendületet vett, és akkora pofont kevert le, hogy kiszakadva a hátam mögött álló szorításából elsodortam pár gyertyát, még a petróleumlámpát is széttörtem, majd a sírkő közelében elterültem. Szédelegve tápászkodtam fel, a számat vér öntötte el, az állam zsibbadt, s arcomon égett az arab keze nyoma. Felpillantottam a társamra olyan tekintettel, hogy mit pihenget annyit, amikor engem vernek, erre a szemével a további égő gyertyákra intett. Alig eszméltem rá, hogy az épületben sötétebb lett, máris a mécsesek felé vetettem magam, hogy végleg kioltsam belőlük a lelket.

Nem értem célt, mert felbuktam Omárban, aki – kihasználva a helyzetet – beletérdelt a gyomromba, s cibálta rólam a ruhát, másik kezével az altestét szabadította ki a lepel alól. Közben útban lehetett neki a nyakára kulcsolódó lábam – mit tagadjam, nekem is útban volt az övé –, ennek ellenére ő kiáltott segítségért: – Azimuth, fogd le, tanítsuk rendre.

Mielőtt Samír odaért volna, a tenyerembe akadt a petróleumlámpa forróságtól áthatott törött üvegburája, amit sikerült beejtenem a sötétképű ruhájába, aztán kiszabadult lábammal lerúgtam magamról, majd felkapva a homorú tőrt a sebhelyes felé suhintottam. Eltalálhattam, mert hátrahőkölt, s egyensúlyát vesztve rázuhant a maradék égő gyertyákra, hogy elsöpörje azokat, így mély sötétség borult a helyiségre, én meg rohanvást tettem meg az utat arra, amerre a kijáratot sejtettem. Mivel az ajtó alig állt ellen, kirobbantam a sikátorba, hogy ott a szedánnak ütközzek. Megkerülve a kocsit feltéptem az ajtót – a kulcs bezzeg nem fityegett benne. Csalódásomnak hangot adva szitkozódva lódultam meg az egyik irányba, utána letértem egy másik utcába. Bár ne tettem volna, mert egy összegömbölyödött alakba botlottam s elterültem, két métert csúszva. Durván felriasztottam álmából az alvót, de annál hamarabb talpra vergődve folytattam észtveszejtő loholásomat.

Futottam, ahogy csak bírtam, utcákon át, akár az űzött vad, aztán fordulóhoz érve bekanyarodtam, mire a vályogfal tetejéről elém ugrott egy macska. Frászt kapva tőle megcsúsztam és térdre zúgtam, közben valami fémesen csattant. Odanéztem, s csak akkor nyugodtam meg némileg, amint a pillantásom a hajlott tőrre esett. Kegyetlenül fújtatva felmarkoltam a halefot és meglapultam egy bokorral benőtt ház bozótosában, majd felderítettem a terepet. Sötét negyed lehetett, mert az utcán halmokban tornyosult a szemét, velem átellenben fekete ablak ásított, ahonnan halk arab szavak ütötték meg a fülem, mintha imát mormolt volna egy női hang csendesen. Visszafojtottam a zihálásom és odébb fordultam, ám így is alig látható körvonalakból tájékozódhattam. A rövid utca vége egy másikba torkollott, amit csak a csillagok világítottak meg, közben ingerült hangokra lettem figyelmes, melyek arról áramlottak, amerről én jöttem. Már cihelődni készülődtem az ellenkező irányba, amikor a közelemben feltűnt egy alak és rám vetődött egy sötét árny. Meglendültem volna, ha vissza nem tartanak, el nem szedik tőlem a tőrt, ezután beljebb húztak és csendre intettek. Abban a pillanatban két arab állt meg a kereszteződésnél, vitatva, merre menjenek. Egyikük folytatta az útját, másikuk tett egy lépést, majd megállt és várt. Társamra sandítottam, s nem mozdultam, de ő igen: kilesett, aztán fölegyenesedett. Hihetetlen eseményeknek lehettem tanúja a továbbiakban, ugyanis a két alak suttogva beszélt, végül egymás hátát veregetve összeborultak. Tenyerembe temettem az arcom, a fülledt melegben is végigszánkázott rajtam a hideg, a lábam sajgott, a gyomrom fájt és szaggatott. Ekkor megérintettek, s amint fölnéztem, a férfi az arab szokásoktól eltérően letérdelt elém, megnézte a képem, majd megölelve a keblére vont. Mellkasában ütemesen vert a szíve, mintha nem is történt volna semmi körülötte, így kibontakozva a karjaiból eltoltam magamtól.

– Bocs, mára elegem van a hímnemből.

– Males, sebaj – mondta szelíd, fojtott hangon. – Szeretném megköszönni…

– Ne tedd, a barátod odavan, én is kiborultam.

– Megértem, mégis próbáld meg összeszedni magad és állj talpra, ugyanis mielőbb el kell tűnnünk innen – segített fel. Megindult, aztán visszafordult. Elég bizalmatlanul nézhettem rá, mert odajött hozzám, megtámaszkodott a fal felületén, jobbjával az oldalát tapogatta, majd alig hallhatóan beszélni kezdett: – Mennünk kéne, mert a Holtak Városában nincs biztonságban az ember, itt a valóság olyan álom, amelyben minden megtörténhet.

– Ne fárassz – löktem el magam a faltól, és kitérve előle lassú léptekkel közelítettem a sikátor végéhez. – Én a Hiltonban lakom, hát te? – lestem a férfira, akinek egy arcizma se rándult, és a türelem mintaképét formázgatva követett. Ahogy elértük az utca végét, szerteágazó tágasabb sikátorok rajzolódtak ki, amiket már némi fény is megvilágított. Várakozó álláspontba süppedve felpillantottam rá. Szakadt, koszos és megviselt volt a lelkem. Ezalatt ő barna szemét körbehordozva tájékozódott, majd tekintetét rám emelve feneketlenül elmerült az enyémben.

– Ha meg akarsz csókolni, előbb borotválkozz meg – biccentettem borostás állára. Alig lepődött meg rajtam, de az éj is hosszúnak ígérkezett. – Itt alszunk, vagy mi a fene lesz? Sajnos a táskám is odalett, épp ezért igazán útbaigazíthatnál. A rendőrség, a Hilton vagy a Mena House érdekelne… persze csak akkor, ha a beszéd nem esik nehezedre.

Rám sandítva folytatta útját, és nagy meglepetésemre fölengedett. – Állapodjunk meg abban, hogy most elmegyünk hozzám, rendbe teszed magad, aztán meglátjuk a továbbiakat.

– Nocsak, felkérés keringőre? Rendben, de azért azt elárulhatnád, hogy ki vagy.

– Akiben megbízhatsz – tájékoztatott. Körülöttünk kősírok magasodtak, a szarkofágnál kisebb és tömzsibb tömbökön obeliszkszerű fejfák nyúltak az égbe, melyek sejtelmes árnyéka rávetődött a földre. Furamód egy-egy síron két-három fejfa találtatott, igaz, némelyiken több írás látszott. A nekropoliszban a házak közé épített sírokat zegzugos sikátorok övezték. Némán kerülgetve őket ballagtunk egymás mellett, szinte szorongatott a ránk nehezedő csend és sötét, ekkor bronzemberem ismét rám pillantott, az arca kiismerhetetlen volt.

– Engedd meg, hogy én döntsem el, kiben bízzak, te különben is gonosz és öntelt teremtés lehetsz, ha így megtartod magadnak a gondolataidat – próbáltam felkelteni az érdeklődését, és kérdő tekintete arra késztetett, hogy folytassam: – Azt mondják rólam, hogy nem vagyok egy beszari alak, most mégis verhetnél belém egy kis lelkierőt.

– Nem verekszem – döntötte el fejcsóválva partnerem.

Mély sóhaj kíséretében közelebb lépkedtem hozzá, majd körülkémleltem a temetőben, amit benépesítettek az élők. – Sokat megyünk még? Igazán szörnyű ez a környék.

– Vigyázz, bele ne ess abba a kriptába – húzott odébb egy fekete lyuktól, s amikor látta, hogy kilel a hideg, hozzáfűzte: – Csak a sötétségben rejlik veszély, a halál mindenkit utolér, az ítélet elkerülhetetlen. A holtak nem bántanak, a halandók annál elevenebbek az éjben.

– Aha, nagyot mondtál, és cefetül megnyugtattál – haladtam át a temető végénél egy cirádás kapun, s amint a társam a falnak támaszkodott, rákérdeztem: – Most mire várunk?

– Arra – bökött a távolban felbukkanó taxira, aztán egy éleset füttyentett.

A kocsi befarolt, elénk érve ledekkolt, és a kancsi hajolt ki belőle, szemét az út két oldalán álló sírépületre függesztve. – Masallah, a Miss és Aziz, máris elfuvarozom önöket, de mit keresnek ezen a lepusztult környéken? A Holtak Városa nem európai nőnek való.

– Főleg éjjel nem – helyeselt a férfi, s alig szálltunk be, tüstént meglódult a jármű. A mellettem ücsörgő Aziz előredőlve hátranyúlt, s összébb húzta elszakadt blúzom. Segítségére sietve lejjebb rántottam megmaradt topom, persze ez se tetszett neki, mert kihámozta magát rongyos burnuszából, hogy rám terítse, ugyanakkor elterelő hadműveletként kezét a bandzsi vállára tette, s arabul csacsogott vele, míg kibontakoztak Kairó fényei.

*

Miután megérkeztük, egy egész más környezet fogadott. Elit negyed lehetett, mert egy-két szintes házak magasodtak, tiszta utcát szegélyezve. Aziz bevezetett a birodalmába, s felkapcsolva a villanyt előreengedett. Szantál kellemes illata csapott meg, miközben rendezett szobába invitált. A parkettán színes keleti szőnyegek, a falakon kardok és képek díszlettek, velem szemben ovális tükör mutatta szakadozott mivoltomat. Ekkor bronzemberem tűnt fel a háttérben, és meglátogatva a szekrényt kivett belőle egy nadrágot kasmír mintás blúzzal, majd ujjal mutogatva tájékoztatott: – A fürdőszoba arra van, ne aggódj, nem fogok berontani, ahhoz most fáradt vagyok, így semmiféle hátsó szándékkal nem szolgálhatok, engem fönt megtalálsz.

– Rendes tőled – vettem el a cuccot az ajtóhoz lépdelve.

Takaros nőszemély tarthatta rendben a lakást, mert a tükör előtti polcon pipereholmikra leltem, s mikor a tükörképem úgy-ahogy kezdett hasonlítani rám, kimerészkedtem. A teraszon akadtam Azizra, aki nekem háttal állt, magányosan fürkészve a messzeséget, a csillagok közt a Dél Keresztjét nézte, aztán megfordult és rám tekintett. Időközben rendbe hozta magát; világos, félig begombolt ing volt rajta, ami kiemelte kreol bőrét, tiszta nadrág és burnusz, sőt meg is borotválkozott. Kivette zsebéből a kezét, felgyűrte az ingujját, hellyel kínált, kisvártatva ő is leült, s felém tolt egy csésze teát. Megfeszültek karján az inak, ahogy elvett a gyümölcstálról egy grapefruitot. Bontogatni kezdte, s akkor fedeztem fel a jobb belső csuklójára tetovált apró kék keresztet, amit elkönyveltem hagyománynak, és nem is nagyon foglalkoztam vele, mert a gőzölgő alkotásra intett. – Zöld tea, jót tesz az idegeknek.

– Semmi baja az idegeimnek, egyébiránt Christina Webster vagyok, hát te?

– Aziz Mohamed Abdullah al-Harun Nasef ibn Raman.

– Ennyi egy személyben? Teremtő atyám, nem fukarkodtak a szüleid.

– A legtöbben Aziz Raman néven ismernek, de sokan Abdullah al-Harunnak hívnak. Én kezdettől fogva felismertelek téged, hisz’ én vagyok az összekötőd – mondta, és mély tüzű szemében érdeklődésféle csillant meg irányomban. Finoman megfogta a kezem, belerakta a megpucolt grapefruitot, majd mentegetőzött egy sort: – Elnézést, amiért nem mutatkoztam be, kissé megzavartak az események. Továbbá a reptéren való mocskos megjelenésem miatt is bocsánatot kérek, mentségemre szólva, ásatásról rohantam oda.

Hangján nem érződött, arcán sem látszott semmi, valami mégis azt súgta, hogy porig van sújtva a férfi. Elhúztam előle a tányért, hogy a gyümölcsöt kettéválasztva tovább bontogassam, megszabadítva áttetsző hártyájától, aztán középre tolva felkínáltam neki is, majd barna íriszét vizsgáltam. – Tulajdonképpen akkor régész vagy? Miket kutatsz?

– Mindent, ami csábít. Ennek érdekében régiségeket ások ki a homokból, mivel szakterületem az egyiptológia, ellenben az előkerülő újdonságok se érdektelenek a számomra – célzott rám.

– Azontúl, hogy Dykens küldött ide, némi meglepetéssel én is szolgálhatok. Magyar szülők gyereke vagyok, és Oxfordban kavirtyoltam munkát keresve, amikor egy véletlen folytán… Na jó, legyünk őszinték egymáshoz, szóval nem véletlen, de ide kerültem. Semmi közöm az egyiptológiához, ismereteimet csak könyvekből, újságokból, tévéből szereztem, még a főnököd sem sejti, hogy…

– Értem – segített ki –, ezt viszont ne nagyon hangoztasd.

– Ugyan miért?

– Mert megváltoztak a körülmények, így jelenleg talán addig vagy biztonságban, amíg téged is archeológusnak hisznek.

– Ki? – hökkentem meg.

– Mondjuk Omar Asour, aki nem sokra tartja a régészeket, bár szüksége van rájuk, ha ókori tekercsekre vadászik.

– Hát épp marha nagy biztonságban éreztem magam, amikor abban a vályogházban kitört rajta a férfiasság. Egyébiránt ez az egész nem történt volna meg, ha már a megérkezésem percében odajössz hozzám és bemutatkozol, ahelyett, hogy nézegetsz.

– Elképzelhető, csakhogy a repülőtéren kint várt titeket az embereivel együtt, sőt, amikor a piacra igyekeztél, egy turistarendőrrel figyeltetett. Ne feledd, itt is van telefon, és igazán jó összeköttetésekkel rendelkezik Asour.

– Nagyszerű. Valójában ki ez az erőszakos egyed?

– Erre még nem nagyon felelhetek, mert mindenki jól ismeri őt, mégse ismeri senki. A múltját egyelőre homály fedi, csak annyit tudunk róla, hogy palesztin, s alig pár hete bukkant fel a környéken, ezenkívül egy régi papirusz után kutat. Jó kapcsolatainak köszönhetően lepénzeli az embereket. Ha ez nem sikerül, akkor megfélemlíti őket a családjukon keresztül, ha ez se jön össze, akkor félresöpör bárkit, senkit se kímélve, legyen az nő, vagy akár férfi. Omar általában Samírral van, akivel kerülni kell az összetűzést, mert kíméletlenül agresszív.

– Te hogy kerültél a Holtak Városába?

– Nem fogod elhinni, de Samíron kívül Omárnak is az útjában állok. A palesztin ereje a felsőbb körök támogatásában rejlik, amúgy egy gátlástalan alak, s aligha a logika embere, ami egyszer még a vesztét okozhatja, mondom én, valami mégis azt súgja, hogy nincs igazam – sóhajtott reményvesztetten, elnézve a messzeségbe. Mintha egy másodpercre elmerült volna a gondolataiban, aztán rám pillantott. Nem törte meg a köztünk beállt csendet, bár éreztem rajta, hogy feszült lett. Kezét önkéntelenül is ökölbe szorította, és sejtettem, mi járhat a fejében, végül kitört belőle: – Azt a fickót, aki velem volt, Rahyab Fahminak hívták, lehet, hogy nem látszott az alkatán, de keménykötésű gyerek volt… Az egyetemen akadtunk össze, ahol pár évvel fölöttem járt, így egyfelé vitt az utunk. Az archeológusok között mindenki ismerte, a szakmában nem akadt párja, hét nyelven beszélt, és… – Mélységes keserűség áradt fojtott hangjából, ami egyre visszafogottabb lett, majd elfúlt.

– Ezek szerint Rahyab az eltűnt összekötő, aki egy ideig elveszett Kairó forgatagában?

Bronzemberem figyelmen kívül hagyva a kérdést maga elé meredt, ezért a gondolatai elterelése érdekében akcióba léptem. – Miért nem megyünk a rendőrségre?

– Mert Omárnak és Samírnak számos beépített embere tartózkodik ott.

– Ez biztos? – löktem ki magam alól a széket, és az asztalra támaszkodva régészem összehúzott szemébe néztem. – Na, figyelj rám, te elkeseredett, türelmes alak, ígérem, hogy aláteszek a sötét képű feneketlen önbizalmának, s ha addig élek is, megkeserítem a jövőjét. Még nem tudom, hogy, de megoldom. Nem kenyerem a gyűlölet, ellenben én se viselem el a sérelmeket, esetleg ideig-óráig, mi több, felejteni se felejtek. Egyébként megtaláltam, amit a főnököd keres, most pedig érte megyek. Ne aggódj a ruhákért, visszaszolgáltatom őket, minél hamarabb, annál jobb mindkettőnknek.

– Mit találtál meg?

– A Hatsepszut-álarcotokat – fordultam meg, erre elkapta a karomat és visszatartott.

– Hol?

– A bazárban – válaszoltam, így elengedett.

A férfi rám vetette a pillantását, majd kedvetlenül elmosolyodott. – Na igen, az egyik árus becipelt a boltjába, átvezetett a hátsó kamrájába, ezek után kinyitott egy szekrényt, amiben legalább öt egyforma álarc kellette magát, sőt valamennyit ezeréves por lepett, s eredetiként akarta rád sózni. Mindenkivel ezt csinálják, a végén meg kiderül…

– Lehet, hogy nem értek hozzá, de ne tarts hülye külföldinek, akinek csak a szája jár…

– Hallgass meg – vágtunk egymás szavába, aztán leintett. – Az egy arany álarc, ami már legalább tíz ember halálát okozta.

– Babona, annak oka kell, hogy legyen, nincs itt titok vagy rejtély, hidd el. Én igenis érzem, hogy eredeti volt, világos? Az ösztönöm nem szokott megcsalni. A kezemben lesz pár óra múlva, és még valami… nem fogom mindenben kikérni a véleményed.

Még el se indultam, már féltőn elkapta a karom. – Jobb lenne, ha a közelemben maradnál.

– Ezt vegyem udvarlásnak? Ha mégse, vedd le rólam a kezed.

Szomorúan konstatáltam, hogy Raman szinte azonnal eleresztett. – Bizalmatlan vagy?

– Az, ezért jobban teszed, ha te is az leszel.

– Nocsak – élénkült –, ismered az Intelmeket? „Ne bízzál a testvérben, ne ismerjél barátot; ne teremtsél bizalmasokat, mert nem hasznos az. Amikor aludni térsz, magad…”

– „Ha alszol, légy a saját őrződ, mert senkinek nincs védője a balsors napján.” Ptahotep, látod, hogy nem vagyok olyan hülye? Ettől még nyugodtan fogok aludni, s csak a lelkiismereted megnyugtatása végett mondom, hogy nem tartozol nekem semmivel, és én se neked.

A férfi igazán megütközhetett rajtam, mert az arcán értetlenség futott át, ezért kihasználva a bizonytalanságát legaloppoztam a lépcsőn, aztán ki a házból. Intettem egy taxinak összekötőm terepjárójánál, és bevágódva az anyósülésre közöltem a Hilton címét.

Míg elkértem a recepción a kulcsot, ismerős autó parkolt le a szálló előtt. Elszakítottam róla a tekintetem, föllifteztem, s már a zárral bíbelődtem, amikor az archeológus megszólalt mögöttem: – Maradj itt, megnézem, van-e bent valaki.

– Már hogyne lenne. A papom vár rám, ha el nem ette eddig az unalom.

Bronzemberem rám emelte súlyos pillantását és se szó, se beszéd, bement. Utána ténferegtem, de megbabonázva megtorpantam, mert Credo sehol, a lakosztály viszont tele volt illatozó virágokkal. Közben a férfi becsukta az ajtót és felkapcsolta a villanyt. Orchidea, királyliliom, tündérrózsa, frézia, és megannyi fehér virág pompázott asztalon, ágyon, hevert a szőnyegen a lábam előtt. Gyönyörködve bennük mélyeket lélegeztem, a varázslat azonban nem tartott sokáig, mert régészem szétfoszlatva figyelmeztetett: – Rossz jel.

– Micsoda? Élénk a fantáziád, vagy irigykedsz?

– Rosszat jelent, hidd el, úgy néz ki ez a szoba, akár egy siralomház. Összepakolom őket, és eltüntetem – jelentette ki, majd rátaposott a liliomokra.

– Ne mozdulj – kiáltottam rá, így megdermedt. – Ez az én szobám, s ha a szobaszám stimmel, akkor ezek az én virágaim.

– Én csak óvatos vagyok, és…

– Akkor óvatosan lépkedj kifelé innen – rendelkeztem, erre lekapcsolva a villanyt a falhoz lapult. Széttártam a kezem, mihelyt felém lesett, választ is kaptam rá, mert az ajtóra intett, amelyet nyomban megzörgettek. Álltam, mint Bálám szamara, aztán erőt véve magamon, elhaladva a férfi mellett odasúgtam neki: – Mi van, ha a nyakamba szakad Omar?

– Leszedem rólad, bár ő nem kopogna, hanem betörné.

Szélesre tárva az ajtószárnyat a liftesfiúval találtam szemközt magam, aki egy aranyszalaggal átkötött csomagot nyújtott felém, közben arabul társalgott.

– Beszélget velem – mondtam az előkerülő archeológusnak, mire ő elutasította a gyereket.

– Mielőtt bármit elkezdenél, előrebocsátom, hogy cseppet se tetszik ez nekem. Semmit ne fogadj el senkitől, mert itt mindennek ára van. Ha mindez nem történt volna meg – aggódott partnerem –, de láttad a csomagon az írást?

– Nem, mi volt rajta?

– El-Melihe, azaz szép lány, de egyben sótartót is jelent.

– Sótartó? Hát közölhetem, hogy hiú nő létemre az előzőt választom.

– Figyelj, el-Melihe, jobb lenne, ha hozzám költöznél.

– Máris? Hát nem költözöm sehova, különben is, mit vitatkozol velem? Hova tűnt az a híres türelmed? – csattantam rá, míg újra megkopogtatták az ajtót. Régészem nyitotta ki, erre a fiú el akart szaladni, de még időben elkaptam. – Ne ijedezz, ki küldte ezt?