John Scalzi

AZ ÖSSZEOMLÓ BIRODALOM

IMPRESSZUM

John Scalzi: The Collapsing Empire

Copyright © 2017 by John Scalzi

Hungarian translation © Benkő Ferenc, 2017

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

John Scalzi: The Collapsing Empire

A Tor Book, Macmillan Publishing Book, LLC., New York, 2017

Fordította: Benkő Ferenc

ISBN: 978-963-419-243-5 (epub)

ISBN: 978-963-419-244-2 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A kötetet tervezte: Kuszkó Rajmund

A borítót tervezte: Nicolas Bouiver - Sparth

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Ács Eleonóra

Korrektor: Boncz Éva

Műfaj: science fiction

Külön köszönet Tom Dohertynek, és mindenkinek a Tor Kiadónál.

Köszönöm, hogy hisztek bennem.

Emelem poharam a következő évtizedre.

(Legalább.)

ELŐSZÓ

A zendülők akár meg is úszhatták volna, ha össze nem roskad az Ár.

Természetesen a céheknél megvan a megengedett, szabályos módja a legénység lázadásának – egy olyan protokoll, mely már évszázadok óta létezik. A céh szabályzata megköveteli, hogy a személyzet egyik vezetője, lehetőség szerint a rangidős vagy az első tiszt, de még inkább a főmérnök, a főtechnikus, a főorvos vagy – bizonyos speciális körülmények esetén – a tulajdonos képviselője nyújtsa be a hajó birodalmi adjunktusának a Sérelmek Jegyzékét, aki egyeztet a hajó főlelkészével, szükség szerint tanúkat rendel be vallomástételre, és ők ketten alig egy röpke hónapon belül hivatalos közleményben fogják engedélyezni, avagy megtiltani a zendülést.

Az előbbi esetben a biztonsági tiszt hivatalából eltávolítja és elzárja a hajó kapitányát, akire a hajó következő állomáshelyén hivatalos kihallgatás vár; büntetése a hajójának, a rangjának és a kiváltságainak elvesztésétől kezdve egészen a vádemelésig és a letöltendő börtönbüntetéssel járó büntetőeljárásig, legsúlyosabb esetekben pedig akár a halálbüntetésig terjedhet. Utóbbi esetben a biztonsági tiszt mellett a panasztevő személyzeti tag tesz vallomást a céh hivatalos kihallgatásán s a többi, s a többi.

Ilyesmit nyilván senki sem tesz.

Itt jön a képbe az, ahogy a zendülések a valóságban zajlanak, fegyverekkel, erőszakkal, hirtelen halállal, állatok módjára egymás torkának ugró tisztikarral és tehetetlen, a saját seggét sem találó legénységgel. Ezután, a dolgok alakulásától függően, a kapitányt lemészárolják, és kihajítják az űrbe, végül pedig mindent visszadátumoznak az incidens előttre, hogy csecse és törvényes legyen a végeredmény. Ellenkező esetben a zúgolódó tisztek és legénységi tagok ismerkedhetnek meg a légzsilip külső oldalával, a kapitány pedig kitölt egy Törvénytelen Zendülési Formanyomtatványt, amely minden egyes lázongót megfoszt a pótlékoktól és a nyugdíjtól, vagyis az éhező házastársak és a gyermekek két generáción át búcsút inthetnek a céhen belüli tisztségeknek, mivel olybá tűnik, hogy a lázongás örökölhető, akárcsak a szemszín vagy a bélpanaszok.

A Mesélj Még Egyet hídján Arullos Gineos kapitányt felettébb lefoglalta egy valódi, szóval nem hivatalos úton kezdődött lázadás, és ha őszinte akart lenni magához, akkor igencsak rosszul állt a szénája. Pontosabban fogalmazva, amint rangidős tisztje és a legénység lángvágóikkal átégetik a válaszfalat, Gineos és a híd személyzete jó eséllyel egy később megnevezendő „baleset” áldozatául esnek.

– A fegyverszekrény üres – közölte Nevin Bernus harmadtiszt az ellenőrzés után. Gineos erre csak biccentett; még szép, hogy üres. A fegyverszekrényt úgy programozták, hogy csupán öt tiszt nyithassa ki: a kapitány, a szolgálatos tisztek és Bremman biztonsági tiszt. Ötük közül valaki a legutóbbi szolgálata alatt eltüntette a fegyvereket. Ollie Inverr első tiszt tűnt a leglogikusabb elkövetőnek, mivel most épp ő tüsténkedett azon, hogy cimboráival az oldalán átvágja a falat.

Gineos nem volt teljesen fegyvertelen. Alacsony sebességű tűvetőt rejtegetett a csizmájában, ez a szokás még bandája, a Versenykutyák tagjaként ragadt rá, akikkel kamaszkorában Grusgott lakótelepén lógott. Az egyetlen lövedéket közeli használatra tervezték; az egy méternél nagyobb távolságoknál csupán felbosszantaná a célpontot. Gineos nem áltatta magát azzal, hogy a vető megmenti őt vagy a csapatát.

– Helyzet? – kérdezte Gineos Lika Dunntól, aki fáradhatatlanul igyekezett elérni a Mesélj tisztikarának maradékát.

– Fanochi parancsnok jelentése óta semmi hír a gépészetről – közölte Dunn. Eva Fanochi riasztott elsőként, mikor a részlegét lerohanta a parancsnokhelyettes vezetésével ostromló fegyveres csürhe, minekutána Gineos lezárta a hidat, és riadóztatott. – Vossni főtechnikus nem felel, ahogy dr. Jutmen sem. Bremmant bezárták a kabinjába. – Ezzel Piter Bremmanra, a Mesélj biztonsági tisztjére célzott.

– Mi hír Egertiről? – Lup Egerti volt a tulajdonos képviselője, és többnyire annyi hasznát vették a fedélzeten, mint hal a biciklinek, de ő több mint valószínű, hogy ellenezne mindenféle lázadást, mivel az ilyesmi árt az üzletnek.

– Semmi. Akárcsak Slavinról és Preenről. – Utóbbi két név a birodalmi adjunktust és a lelkészt takarta. – Niin tiszthelyettes sem adott még életjelet.

– Mindjárt áttörnek – mutatott Bernus a burkolatra.

Gineos elhúzta a száját. Sosem kedvelte különösebben az első tisztjét, akit a céh erőltetett rá a Tois-ház, a Mesélj tulajdonosainak ajánlásával. Gineos szívesebben látta volna Niin tiszthelyettest maga után következőként a parancsnoki láncban. Rámenősebbnek kellett volna lennie. Majd legközelebb.

Persze nem valószínű, hogy lesz még egy esélyem, gondolta Gineos. Neki annyi, akárcsak a hozzá hű tiszteknek, már aki még nem jutott erre a sorsra, és mivel a Mesélj az Árban halad, és ott is lesz még egy hónapig, a hajó fekete dobozát sem lőheti ki, hogy mások tudomást szerezzenek az igazságról. Mire a Mesélj a Mezsgyénél kilép az Árból, addigra felsikálják a mocskot, elkapálják a bizonyítékokat és egyeztetik a meséket. Tragikus, ami Gineosszal történt, mondják majd mindannyian. Egy robbanás. Számtalan halott. Ő pedig bátran visszament, hogy minél többet megmentsen a legénységéből.

Vagy valami ilyesmi.

A válaszfal megadta magát, a belőle kimetszett fémtömb egy perccel később már a padlón hevert, a helyén pedig a legénység három, villámvetővel felszerelt tagja lépett be, akik ide-oda fordulva tartották szemmel a híd személyzetét, akik viszont meg se moccantak – nem látták értelmét. Az egyik fegyveres felmutatta a „tiszta” jelzést, mire Ollie Inverr első tiszt a falon tátongó nyíláson át belépett a hídra. Kiszúrta Gineost, és hozzálépett. Az egyik cinkostársa egyenesen a kapitányra szegezte villámvetőjét.

– Gineos kapitány! – üdvözölte Inverr.

– Ollie! – viszonozta Gineos a köszönést.

– Arullos Gineos kapitány, a Kereskedelmi Szállítócéh Egyesített Szabályzata 38. cikkelyének 7. paragrafusa alapján ezennel…

– Ne rizsázz, Ollie! – szakította félbe Gineos.

– Mond valamit – mosolyodott el Inverr.

– Elismerem, igazán remekül megtervezted a zendülést. A gépházat foglaltad el először, hogy ha minden kötél szakad, még mindig fenyegetőzhess azzal, hogy felrobbantod a motorokat.

– Köszönöm, kapitány. Valóban igyekeztem a lehető legkevesebb áldozattal átvészelni az átmeneti időszakot.

– Vagyis Fanochi még él?

– A „lehető” legkevesebbet mondtam, kapitány. Sajnos Fanochi főgépész nem bizonyult túl alkalmazkodónak. Hybern segédgépészt előléptettük.

– A tisztikarból hányan estek fogságba?

– Emiatt nem kell aggódnia, kapitány.

– Nos, legalább meg sem próbálod eljátszani, hogy nem fogsz megölni.

– Leszögezném, mennyire sajnálom, hogy idáig fajultak a dolgok, kapitány. Őszintén tisztelem magát.

– Már mondtam, hogy ne rizsázz, Ollie.

– Sosem kedvelte a bókokat – mosolyodott el ismét Inverr.

– Nem akarod elmondani, miért szervezted ezt a lázadást?

– Ami azt illeti, nem.

– Ennyit megtehetnél. Legalább tudjam, miért fogok megdögleni.

Inverr vállat vont.

– Pénzért, mi másért? Jókora, a Mezsgye hadseregének szánt fegyverszállítmányt viszünk, hogy bevethessék a lázadók ellen. Puskák, villámvetők, rakétakilövők. Maga is tudja, hisz aláírta a jegyzéket. Alpine-ban kerestek meg azzal, hogy adjam el inkább a zendülőknek a szállítmányt. Harminc százalékkal magasabb áron. Jó üzletnek tűnt. Belementem.

– Kíváncsi lennék, hogy juttatnád el nekik a fegyvereket. A Mezsgye űrkikötője a kormányuk kezében van.

– Sosem jutottak volna el odáig. Amint kilépünk az Árból, lerohannak minket a „kalózok”, hogy kipakolják a rakományt. Maga és mindazok, akik nem vesznek részt a tervben, odavesznek a támadás során. Pofonegyszerű, könnyű, és minden túlélő boldogan, meggazdagodva távozik.

– A Tois-ház viszont nem lesz boldog – szúrta közbe Gineos a Mesélj tulajaira célozva.

– A hajó és a rakomány biztosítva van. Túlélik.

– Viszont Egertinek nem fognak örülni. Vele végeznetek kell, márpedig ő Yanner Tois veje.

A Tois-ház pátriárkájának említésére mosoly ült ki Inverr arcára.

– Megalapozott információim vannak arra nézve, hogy Tois nem törne le túlzottan, ha özveggyé tennék a kedvenc fiát. Akad még bőven szövetség, amelyet megszilárdíthat egy házassággal.

– Más szóval mindent alaposan elterveztél.

– Ez nem személyes ügy, kapitány.

– Az elég személyesnek tűnik, ha pénzért gyilkolják meg az embert, Ollie.

Inverr már nyitotta is a száját, hogy visszavágjon, mikor a Mesélj Még Egyet váratlanul kiesett az Árból, és ezzel olyan szirénák egész sorozatát szólaltatta meg, amelyeket a fedélzeten senki – Gineost és Inverrt is beleértve – sem hallott az akadémiai szimulációk óta.

Gineos és Inverr néhány szempillantás erejéig csak álltak, és döbbenten hallgatták a riadót. Majd mindketten az állomásukhoz lépve munkához láttak, mivel a Mesélj váratlanul kikerült az Árból, és ha nem jönnek rá, hogy jussanak vissza bele, akkor minden kétséget kizáróan baszhatják.

És most álljon itt némi magyarázat.

Ebben az univerzumban nem létezik „fénysebességnél gyorsabb” utazás. A fény sebessége nem csupán jópofa ötlet, hanem törvény. Elérni képtelenség, és minél jobban megközelítik, annál nagyobb energiát emészt fel a haladás, márpedig ekkora sebességgel száguldozni alapból borzalmas ötlet, mivel a világűr csupán jórészt üres, és bármivel koccan össze az ember űrhajója a fénysebesség jelentős hányadával haladva, az bőven elég ahhoz, hogy lángoló fémdarabkákká változtassa a törékeny gépezetet. Ráadásul még így is évekig, évtizedekig, sőt évszázadokig tartana, míg a jármű maradványai elzúgnának az eredetileg kijelölt úti cél mellett.

A fénynél sebesebben nem lehet utazni. Viszont ott van az Ár.

A laikusok nyelvén szólva az Ár a téridő egy, a mi dimenziónkkal párhuzamos folyama, amely lehetővé teszi a fénysebességnél gyorsabb utazást az Egyesített Államok és Kereskedelmi Céhek Szent Birodalmának, avagy röviden „Az Egyesülés”-nek az egész területén. Az Árt a vele közvetlen kölcsönhatásba kerülő csillagok és bolygók által kialakított „zúgókon” át lehet elérni, amelyek lehetővé teszik, hogy egy hajó becsusszanjon, és egy másik csillagig meglovagolja a sodrást. Az Ár biztosította az emberiség túlélését a Föld elveszejtése után, mivel általa virágzásnak indult a kereskedelem az Egyesülés tagjai között, így biztosítva, hogy minden egyes emberi előőrshöz eljusson a túléléshez nélkülözhetetlen ellátmány – amelyet külön-külön képtelenek lettek volna előállítani.

Persze ez csupán holmi elvont magyarázata az Árnak. A jelenség a lehető legtávolabb áll bármiféle folyóvíztől – ez egy multidimenzionális, membránszerű metakozmológiai struktúra, amely topográfiailag komplex módon lép kölcsönhatásba a helyi téridővel, részlegesen és rendszertelenül, ám korántsem elsősorban a gravitáció alakítja, miszerint a hozzáférésre képes hajók nem a szó hagyományos értelmében lépnek bele, hanem csupán kihasználják a helyi téridőhöz képest relatív vektori természetét, amely, mivel nem kötik világegyetemünk sebességről, gyorsulásról és energiáról alkotott törvényei, a fénysebességnél gyorsabb utazás látszatát biztosítja a helyi megfigyelők számára.

És még ez is egy meglehetősen silány magyarázata a jelenségnek, mivel az emberi nyelvek lószart sem érnek, ha egy madáretetőnél bonyolultabb eszköz felépítését kell leírniuk. Az Ár pontos leírásához olyan magas szintű matematikai ismeretekre lenne szükség, amelyet az Egyesülés többmilliárdnyi lakója közül jó, ha néhány százan birtokolnak, és még ők maguk is éppenhogy képesek értelmesen használni vagy elmagyarázni. Felteszem, te nem tartozol közéjük. Sőt, ha már itt tartunk, Gineos kapitány és Inverr első tiszt sem.

De Gineos és Inverr annyival tisztában voltak, hogy majdnem teljes képtelenség – és az Egyesülés több száz éves történelme folyamán jóformán hallatlan –, hogy egy hajó minden átmenet nélkül kikerüljön az Árból. A jelenség véletlenszerű törései miatt időnként megesett, hogy a hajók a legközelebbi emberi bolygótól vagy előőrstől fényévekre léptek vissza az űrbe. Így a céh úgy tervezte a járműveit, hogy hónapokig, sőt akár évekig önellátók legyenek – muszáj volt nekik, mivel az Egyesülés rendszerei között az utazási idő még az Ár segítségével is két héttől akár kilenc hónapig is tarthatott –, de jelentős különbség volt az öt- vagy tízévnyi önellátás, amelyre a legnagyobb céhes hajók képesek voltak, és az örökké tartó önellátás között.

Mivel a fénysebességet képtelenség átlépni. Csak az Ár létezik.

És ha véletlenül kilöki magából az embert valahol két csillag között, akkor annak annyi.

– Meg kell tudnunk, merre vagyunk – mondta a konzolját elfoglaló Inverr.

– Megoldom – felelte Lika Dunn.

– Akkor engedjük ki az antennákat – szólt Gineos. – Mivel kilökődtünk, lennie kell itt egy kimeneti zúgónak, azaz meg kell találnunk a bemeneti párját.

– Már intézem is – mondta Bernus a konzolja mellől.

Gineos bekapcsolta a hidat a gépházzal összekötő kommunikációs csatornát.

– Hybern főgépész! – szólt. – Az Ár váratlanul kivetette a hajót. Azonnal indítsák be a hajtóműveket, és gondoskodjon arról, hogy a tolómezőnknek elég energiája legyen extrém magas gravitációban történő manőverezéshez!Nem akarunk zselévé változni.

– Öööööh… – jött a válasz.

– A kurva életbe! – nyögte Gineos Inverr-re pillantva. – A te talpasod, Ollie, hát foglalkozz vele te!

Inverr aktiválta a saját kommunikációs paneljét.

– Hybern, itt Inverr első tiszt. Nem fogtad fel a kapitány parancsát?

– Nem úgy volt, hogy lázadunk? – kérdezte Hybern, akit csodagyerekként tartottak számon a gépészet területén, minek folytán sebesen haladt felfelé a céh ranglétráján. De még nagyon-nagyon fiatal volt.

– Most zuhantunk ki az Árból, Hybern. Ha nem találunk módot arra, hogy mihamarabb visszajussunk, mind cseszhetjük. Így parancsba adom, hogy engedelmeskedj Gineos kapitánynak. Értetted?

– Igenis, uram! – jött a válasz pillanatnyi szünet után. – Intézkedem. Vészhelyzeti hajtómű-beállítások aktiválva. Öt perc a teljes energiáig. De, izé, valószínűleg csúnyán el fog bánni a motorokkal, uram. És asszonyom.

– Jussunk vissza az Árba, majd utána ráérünk ezen aggódni – vágta rá Gineos. – Csippantson rám, amint készen állnak! – Lekapcsolta a csatornáját. – Piszok rossz időt választottál a lázadásra – szúrta oda Inverrnek.

– Megvan a pozíciónk – jelentette Dunn. – Huszonhárom fényévnyire vagyunk a Mezsgyétől, hatvanegyre Shiraktól.

– Helyi gravitációs kutak?

– Semmi, asszonyom. A legközelebbi csillag egy vörös törpe, tőlünk három fényévnyire. Azonkívül semmi jelentős a környéken.

– Akkor mégis hogyan vetődtünk ki, ha nincs gravitációs kút? – kérdezte Inverr.

– Eva Fanochi valószínűleg tudná erre a választ – jegyezte meg Gineos. – Kár, hogy végeztél vele.

– Ez nem a legalkalmasabb idő erre a vitára, kapitány.

– Megvan! – kiáltotta Bernus. – Bejárati zúgó százezer kilométerre! Csakhogy…

– Csakhogy mi? – kérdezte Gineos.

– Távolodik tőlünk – közölte Bernus. – Ráadásul zsugorodik.

Gineos és Inverr összenéztek. Mindketten úgy tudták, hogy az Áron nyíló ki- és bejárati zúgók mérete és helyzete állandó. Csakis ezért használhatók a mindennapos kereskedelmi hajózásban. Még egyikük sem tapasztalt olyat, hogy egy zúgó egyszerre mozogjon és zsugorodjon.

Ráérünk ezen töprengeni, döntötte el Gineos magában.

– Hozzánk képest mekkora a relatív sebessége, és milyen gyorsan zsugorodik?

– Úgy tízezer kilométer per órával távolodik tőlünk, és úgy fest, másodpercenként körülbelül tíz métert zsugorodik – jelentette Bernus. – De sem a sebességnél, sem a zsugorodásnál nem tudom, hogy állandó értékekről beszélünk-e. Egyszerűen ennyit mérek most.

– Küldje át a zúgó adatait! – utasította Inverr Bernust.

– Megkérnéd a bandádat, hogy várjanak odakint? – kérdezte Gineos Inverrtől a felfegyverzett munkásokra mutatva. – Nem túl könnyű úgy koncentrálni, ha villámvetőket szorítanak az ember fejéhez.

Inverr felpillantott a fegyvert szorongató cinkosaira, majd bólintott, mire azok a falon tátongó nyílás felé vették az irányt, majd kiléptek rajta.

– Maradjatok a közelben! – szólt Inverr a távozók után.

– Betáplálnád végre az irányt? – kérdezte Gineos. – Mielőtt még ránk záródik.

– Egy perc – felelte Inverr. Míg dolgozott, csend honolt a hídon. Végül: – Igen. Ha Hybern átadja nekünk a hajtóműveket a következő néhány percre, akkor bőven lesz időnk átérni.

Gineos megnyitotta a gépház kommunikációs csatornáját.

– Hybern, mi van a motorokkal?

– Még harminc másodperc, asszonyom!

– Hogy állunk a tolómezőkkel? Gyorsan fogunk haladni?

– Attól függ, mennyire veszi igénybe a hajtóműveket, asszonyom. Ha minden energiát a haladásra fordítunk, azt el kell venni valahonnan. Először a többi rendszertől, de idővel a mezők is sorra kerülnek.

– Inkább haljunk meg gyorsan, mint lassan, ugye, Hybern?

– Öööhh… – jött a felelet.

– A hajtóművek készen állnak – jelentette Inverr.

– Látom. – Gineos a monitorára bökött. – Átadom a navigációt – mondta Inverrnek. – Vigyél ki minket innen, Ollie!

– Baj van – szólalt meg Bernus.

– Még szép – nyugtázta Gineos. – Most mégis micsoda?

– A zúgó felgyorsult, és egyre jobban zsugorodik.

– Rajta vagyok – mondta Inverr.

– Így is megcsináljuk? – kérdezte Gineos.

– Valószínűleg. A hajó nagyobb része biztosan.

– Ez mégis mit akar jelenteni?

– Azt, hogy a zúgó nagyságától függően lehet, hogy hátrahagyjuk a hajó egy darabját. Van a karó és a gyűrű. A karó egy hosszú oszlop. A gyűrű átmérője egy kilométer. A karó talán átjut. A gyűrű lehet, hogy nem.

– Akkor elpusztul a hajó – nyögte Dunn.

– Ez nem olyan, mintha szilárd akadályba ütköznénk – rázta a fejét Gineos. – Minden, ami kívül esik a zúgó határain, egyszerűen hátramarad. Mintha borotvával vágnák le. Lezárjuk a gyűrű küllőibe vezető zsilipeket, és megúszhatjuk. – Figyelmét ismét Inverr-re fordította. – Persze csak ha átformálhatjuk a buborékot. – A buborék a helyi tér-idő apró védőmezeje volt, amelyet egy, a Mesélj által generált energiamező ölelt körbe. Ez a hajóval tartott az Árba, mivel odabent a szó szoros értelmében nem létezett a hely fogalma. Ha egy hajó nem tudott magával vinni egyetlen darabot sem a helyi téridőből, úgy a szó minden létező értelmében megszűnt létezni.

– Átformálhatjuk a buborékot – felelte Inverr.

– Biztos vagy benne?

– Ha nem, akkor már nem fog számítani.

Gineos egy mordulással nyugtázta, majd Dunnhoz fordult.

– Riadóztassa az egész hajót, és a gyűrűből mindenki jöjjön át a karóba! – Visszafordult Inverrhez. – Mennyi időnk van, amíg elérjük a zúgót?

– Kilenc perc.

– Annál kicsit több – helyesbített Bernus. – A zúgó még mindig gyorsul.

– Üzenem, hogy öt percük van – közölte Gineos Dunn-nal. – Azután lezárjuk a gyűrűt. Ha a zsilip rossz oldalán rekednek, akkor lehet, hogy hátramaradnak. – Dunn bólintott, majd kihirdette a parancsot. – Felteszem, a kabinjukba zárt foglyoknak legalább egy részét kiengeded – fordult a kapitány Inverrhez.

– Piter ajtaját behegesztettük – közölte amaz. Kijelzőjére meredve apró módosításokat végzett a Mesélj pályagörbéjén. – Rajta már nem lesz időnk segíteni.

– Remek.

– Nagyon szoros lesz, ugye tudja?

– Bejutni a zúgón?

– Igen. De az is, ha hátrahagyjuk a gyűrűt. Kétszázan vagyunk a hajón. Szinte az összes élelem és felszerelés a gyűrűben van. Mi pedig még egy jó hónapra vagyunk a Mezsgyétől. Még a legjobb esetben sem fog mindenki célba érni.

– Akkor felteszem – sóhajtott Gineos –, már el is tervezted, hogy engem esztek meg először.

– Ez nagylelkű áldozat lenne öntől, kapitány.

– Képtelen vagyok eldönteni, hogy viccelsz-e, Ollie.

– Pillanatnyilag én is, kapitány.

– Ennél jobb alkalmam már sosem lesz arra, hogy elmondjam, igazából sosem kedveltelek.

Inverr erre csak mosolygott, de a szemét nem vette le a képernyőjéről.

– Tudom, kapitány. Ez volt az egyik oka annak, hogy belementem a zendülésbe.

– Ez és a pénz.

– Ez és a pénz, pontosan – helyeselt Inverr. – Most pedig hagyjon dolgozni!

A következő percekben Inverr bizonyította, hogy bármilyen hiányosságai is vannak első tisztként, valószínűleg még mindig ő a legfantasztikusabb navigátor, akit Gineos életében látott. A bejárati zúgó nem egyenes vonalban távolodott a Meséljtől; inkább kitért és ugrált, láthatatlan táncosként pattant ide-oda, jelenlétét egy alig hallható, zümmögő rádiófrekvencia jelezte, ahol az Ár találkozott a téridővel. Bernus követte a zúgót, és folyamatosan jelezte a legfrissebb adatokat; Inverr elvégezte a beállításokat, és kérlelhetetlenül közelített a zúgóhoz a Meséljjel. Talán az emberiség történelme során ez volt az űrutazás leglenyűgözőbb manővere. A történtek dacára Gineos megtiszteltetésnek érezte, hogy a szemtanúja lehet.

– Izé, azt hiszem, bajban vagyunk! – harsant Hybern kinevezett főmérnök hangja a kommunikátorból. – Elértük azt a pontot, mikor a hajtóműveknek más rendszerektől kell elvonniuk az energiát a működéshez.

– Kellenek a tolómezők – szögezte le Gineos. – Minden egyéb másodlagos.

– Nekem kell a navigáció is – szólt fel sem nézve Inverr.

– A tolómezők és a navigáció nélkülözhetetlen – pontosított Gineos. – Minden egyéb másodlagos.

– Mi a vélemény a létfenntartásról? – kérdezte Hybern.

– Ha fél percen belül nem oldjuk meg a helyzetet, nem oszt, kapunk-e levegőt – közölte Inverr a kapitánnyal.

– A navigáción és a tolómezőkön kívül mindent lekapcsolni! – adta ki a parancsot Gineos.

– Vettem – nyugtázta Hybern, és a Meséljben keringő levegő szinte azon nyomban kezdett hűvösnek és áporodottnak tűnni.

– A zúgó átmérője lecsökkent két kilométerre – jelentette Bernus.

– Ez szoros lesz – helyeselt Inverr. – Tizenöt másodperc a zúgóig!

– Átmérő egy egész nyolc tized kilométer.

– Menni fog.

– Átmérő másfél kilométer!

– Bernus, könyörgök, fogja be!

Bernus befogta. Gineos felállt, megigazította a ruháját, majd az első tisztje mellé lépett.

Inverr magában kezdte számolni az utolsó tíz másodpercet, de hatnál félbehagyta, hogy bejelentse a téridőbuborék átformálását, majd háromnál folytatta. Mikor elérte a nullát, a kissé mögötte álló Gineos rajtakapta, hogy mosolyog.

– Bejutottunk. Mindannyian. Az egész hajó.

– Lenyűgöző munkát végeztél, Ollie – dicsérte Gineos.

– Igen, szerintem is. Nem mintha fényezni szeretném magamat.

– Csak nyugodtan. Megmentetted az egész legénységet.

– Köszönöm, kapitány – felelte Inverr. Még mindig mosolyogva Gineos felé fordult, aki ezt a pillanatot kihasználva előhúzta a csizmájába rejtett tűvetőt, és első tisztjének bal szemgolyójához nyomva meghúzta a ravaszt. A lövedék halk pukkanással hatolt a férfi szemébe. Inverr másik szeme rendkívül meglepettnek tűnt, aztán tulajdonosa holtan roskadt a fedélzetre.

A fal túloldalán rögvest felharsant Inverr cinkosainak riadója, és felemelték a villámvetőiket. Gineos feltette a kezét, mire istennek hála, megálltak.

– Meghalt – közölte, majd a másik kezét Inverr munkaállomásának kijelzőjére tette. – És ezennel élesítettem azt a parancsot, amely a hajó minden egyes zsilipjét kirobbantja a buborékba. Abban a másodpercben, amikor a kezem lekerül innen, a hajón mindenki meghal, titeket is beleértve. Így a ti kezetekben a döntés, hogy ki hal meg ma: csak Ollie Inverr, vagy mindenki. Ha lelőtök, mindenkinek annyi. Ha tíz másodpercen belül nem dobjátok el a fegyvereket, mindenkinek annyi. Ti döntötök.

Mindhárman eldobták a villámvetőiket. Gineos intett Dunn-nak, aki odalépett, hogy összeszedje őket, az egyiket Bernusnak nyújtotta, a másikat pedig a kapitánynak, aki levette a kezét a kijelzőről, hogy átvegye. Ennek láttán az egyik zendülő eltátotta a száját.

– Kurva élet, milyen hiszékeny vagy – vetette oda Gineos, majd a villámvetőt egy pöccintéssel kábításra állította, és sebesen leszedte mindhármukat. Eszméletlenül rogytak a padlóra.

Dunn és Bernus felé fordult.

– Gratulálok az előléptetésükhöz. Most pedig le kell rendeznünk néhány lázadót. Lássunk hát munkához.

ELSŐ RÉSZ

ELSŐ FEJEZET

Cardenia Wu-Patrick az apja, Batrin halála előtti héten ideje nagy részét a betegágy mellett töltötte, mivel amikor tájékoztatták a pácienst, hogy az állapota elérte az orvostudomány lehetőségeinek határát, és csupán a tüneti kezelés maradt, úgy döntött, hogy inkább otthon, a saját ágyában várja az elkerülhetetlent. Cardenia pedig, aki egy ideje már tisztában volt a közelgő véggel, további értesítésig lemondta minden programját, és beállíttatott egy kényelmes széket apja ágya mellé.

– Nincs jobb dolgod, mint hogy itt ücsörögj? – tréfálkozott Batrin a lányával és egyetlen élő gyermekével, mikor az leült mellé.

– Pillanatnyilag nincs – jött a felelet.

– Kétlem. Bármibe lefogadom, hogy valahányszor kilépsz a szobából, azon nyomban lerohannak a talpnyalóid mindenféle aláírásra váró dologgal.

– Tévedsz – tiltakozott Cardenia. – Mindent az igazgatótanács kezében hagytam. A közeljövőben minden csökkentett módban üzemel.

– Amíg meg nem halok – tette hozzá Batrin.

– Amíg meg nem halsz.

Erre Batrin felkuncogott, erőtlenül – mostanában már minden csak így ment.

– Attól tartok, ez már igencsak a közeli jövő zenéje.

– Próbálj nem gondolni rá – tanácsolta Cardenia.

– Te könnyen beszélsz. – Pár percre mindketten hallgatásba merültek, ám ekkor Batrin egy nesz hallatán összevonta a szemöldökét, és a lányához fordult. – Ez meg mi?

Cardenia kissé félrehajtotta a fejét.

– Az éneklésre célzol?

– Valahol énekelnek?

– Hívek egész serege gyűlt össze odakint – emlékeztette Cardenia.

Erre Batrin elmosolyodott.

– Biztos, hogy azok?

Batrin Wu, Cardenia apja hivatalosan VI. Attavio, a Független Államok és Kereskedelmi Céhek Szent Birodalmának emperátora, az Origó és a Környező Államok királya, az Egyesült Egyház feje, a Föld Örököse és Mindenek Atyja, a Wu-ház nyolcvanhetedik emperátora volt, amely egészen I. Rachela próféta-császárnőig vezette vissza a vérvonalát, aki egy személyben volt az Egyesülés alapítója és az Emberiség Megmentője.

– Egészen biztos – felelte Cardenia. Brightonban voltak, Origófő, az Origó bolygó fővárosának császári rezidenciáján, amely apja egyik kedvenc helye volt. A hivatalos birodalmi trónus több ezer kilométer magasban volt, a gravitációs kút túlsó végén, a Xi’an gigászi űrállomásán, amely az Origó felszíne felett lebegett, a városból pedig egy sötétségben úszó hatalmas, tükröződő tányérnak tűnt – azaz tűnne, ha Origófőnek bármi köze lenne a bolygó felszínéhez. Akárcsak az Origó legtöbb települését, úgy a főváros helyét is először robbantással, majd véséssel alakították ki a planéta kőzetében, csupán egy-egy megfigyelőkupola és épület pettyezte a felszínt. E kupolák az örök homályra meredtek, várták a napkeltét, melyet a kötött keringésű bolygó sosem nyújthat, és amelytől, ha el is jönne, úgy főne meg az Origó lakossága, mint krumpli a fazékban.

VI. Attavio gyűlölte a Xi’ant, és sosem maradt ott a feltétlenül szükségesnél tovább. Ott meghalni pedig a legkevésbé sem állt szándékában. Brighton volt az otthona, és odakint talán ezernél is több híve gyűlt a bejárat elé, hogy őt éltessék, vagy időnként rázendítsenek a birodalmi himnuszra, netán a „Mit mondasz”-ra, a birodalmi futballcsapat szurkolói indulójára. Cardenia tudta jól, hogy mindannyiójukat alaposan megmotozták, mielőtt a kúria egy kilométeres körzetébe mehettek, hogy a császár hallhassa őket. Akadtak köztük olyanok is, akiket meg sem kellett vesztegetni.

– Hánynak kellett fizetnünk? – kérdezte Batrin.

– Alig párnak – felelte Cardenia.

– Mind a háromezer ember, aki eljött az anyám virrasztására, pénzért tette. Sok pénzért.

– Népszerűbb vagy az anyádnál. – Cardenia sosem találkozott a nagyanyjával, III. Zetian császárnővel, de az őt övező legendák hallatán mindig megborzongott.

– Egy szikla is népszerűbb lenne anyámnál – mondta erre Batrin. – De ne áltasd magad, gyermekem. Az Egyesülés történetében egyetlen igazán népszerű emperátort se találsz. Nincs benne a munkaköri leírásukban.

– A legtöbbjüknél mégis jobban kedveltek – vetette fel Cardenia.

– Ezért nem kellett mindenkinek fizetned.

– El is küldethetem őket, ha akarod.

– Felesleges. Tudakold meg, lehet-e dalt kérni.

Ezután Batrin ismét elszenderedett, majd amint Cardenia megbizonyosodott arról, hogy mélyen alszik, felállt a székéből, és átment apja magánirodájába, amelyet egyelőre csupán elbitorolt tőle, ám tudta, hogy előbb-utóbb úgyis rá fog szállni. Mikor kilépett apja hálószobájából, elcsípte, ahogy egészségügyi szakértők egész hada, élükön Qui Drinin birodalmi orvossal, körbeveszi az apját, hogy megmosdassák, ellenőrizzék az életjeleit, és gondoskodjanak a kényelméről, már amennyire ez lehetséges olyasvalakinél, aki egy fájdalmas és gyógyíthatatlan betegségben szenved, amelyből esélye sincs felépülni.

A magánirodában Naffa Dolg, Cardenia frissen kinevezett vezérkari főnöke várta. Naffa megvárta, amíg Cardenia a szoba kicsiny hűtőszekrényéhez lépett, kivett egy üdítőt, leült, kinyitotta az italt, kortyolt kettőt a dobozból, majd letette azt apja asztalára.

– Alátét – mondta Naffa a főnökének.

– Ez komoly? – kérdezte Cardenia.

– Ez az asztal eredetileg II. Turinu tulajdona volt – mutatott rá Naffa. – Hatszázötven éves. Genevieve N’don apjától kapta ajándékba, aki később az apósa lett, miután…

– Elég – emelte fel a kezét Cardenia. Átnyúlt az asztal felett, megragadott egy apró, bőrkötéses könyvet, maga elé húzta, és rátette az italát. Aztán meglátta Naffa ábrázatát. – Most meg mi van?

– Á, semmi – mondta Naffa. – Csak annyi, hogy az „alátét” Chao Kiegészítések a Racheline-doktrinákhoz című művének első kiadása, vagyis közel ezeréves, felbecsülhetetlen értékű, ráadásul annak a puszta gondolata, hogy bárki rátegye az italát, a legnagyobb eretnekségnek számít.

– Ó, az isten verje meg! – Cardenia ismét belekortyolt az üdítőbe, majd az asztal melletti szőnyegre tette. – Most boldog vagy? Vagy a szőnyeg is felbecsülhetetlen értékű?

– Ami azt illeti…

– Megállapodhatnánk abban, hogy rajtunk kívül ebben a szobában valószínűleg minden több száz éves, valami vállalhatatlanul híres történelmi személy ajándékozta az egyik ősömnek, és vagy felbecsülhetetlen értékű, vagy többet ér, mint amennyit az ember az élete során megkeres? Mi lehet ebben a szobában, amire nem illik ez a leírás?

– Azt hiszem, talán az a hűtő – mutatott Naffa a szóban forgó gépre.

Cardenia végül talált egy alátétet, felkapta az üdítőjét a szőnyegről, és rátette.

– Felteszem, ez az alátét négyszáz éves, és a Mezsgye hercegének ajándéka – szólt epésen, majd az asszisztensére pillantott. – Eszedbe ne jusson helyeselni!

– Nem fogok – húzta elő Naffa a táblagépét.

– De tudod a választ, ugye?

– Kérések érkeztek az igazgatótanácstól – mondta erre Naffa, figyelmen kívül hagyva főnöke utolsó kérdését.

Cardenia égnek emelte a kezét.

– Mi sem természetesebb. – Az igazgatótanács három céhes képviselőből, három parlamenti miniszterből és az egyház három érsekéből állt. Más időkben a bizottság jelenti az emperátor közvetlen kapcsolatát az Egyesülés három fő hatalmi ágához. Pillanatnyilag rájuk bízták, hogy biztosítsák a kormányzás folytonosságát az emperátor uralmának végén. Kezdték az őrületbe kergetni Cardeniát.

– Először is azt szeretnék, hogy tégy nyilatkozatot a hálózaton, hogy, idézem: „enyhítsd a birodalom aggodalmát” apád állapotával kapcsolatban.

– Haldoklik, méghozzá gyors ütemben – szögezte le Cardenia. – Ezt hogy adjam elő megnyugtatóan?

– Szerintem szívesebben fogadnának egy kissé megindítóbb nyilatkozatot. Küldtek is egy beszédet.

– Semmi értelme a birodalom nyugtatgatásának. Mire a beszédem elér a Mezsgyére, addigra apám kilenc szabványhónapja halott lesz. Még Bremen is két hétre van.

– De ott van az Origó, a Xi’an és a rendszer további nemzetei. Közülük még a legtávolabbiak is csupán öt fényórányira vannak.

– És tisztában vannak az állapotával.

– Nem az állapotáról van szó, hanem a folytonosságról.

– A Wu-dinasztia történelme évezredekre nyúlik vissza, Naffa. Annyira senkit sem aggaszt a folytonosság.

– Nem az efféle folytonosság nyugtalanítja a népet. A mindennapi életük miatt aggódnak. Változások jönnek, függetlenül a következő emperátor személyétől. Csak a rendszerben háromszázmillió birodalmi alattvaló él, Cardenia. Te vagy az örökös. Tudják, hogy a dinasztia nem fog változni. Minden más viszont igen.

– El sem hiszem, hogy az igazgatótanács mellé állsz az ügyben.

– Ismered a mondást az elromlott óráról?

– Olvastad a beszédet?

– Persze. Rettenetes.

– Hogy állsz az átírással?

– Már elkészültem.

– Még valami?

– Kíváncsiak, megváltozott-e az álláspontod Amit Nohamapetant illetően.

– Miféle álláspontom? Hogy találkozzunk, vagy hogy összeházasodjunk?

– Úgy vélem, remélik, hogy az első idővel a másodikhoz vezet.

– Egyszer már volt hozzá szerencsém. Annyi elég is volt belőle. A házasság pedig szóba sem jöhet.

– Az igazgatótanács valószínűleg előre láthatta a vonakodásodat, mivel emlékeztetni kívánnak, hogy fivéred, a néhai koronaherceg is beleegyezett, hogy érdekházasságot kössön Nadashe Nohamapetannal.

– Szívesebben venném el őt, mint a fivérét.

– Előre látva ezt az érvet, az igazgatótanács emlékeztetni kíván, hogy feltehetőleg ez a megoldás is mindkét fél megelégedésére szolgálna.

– Őt sem fogom elvenni – torkolta le Cardenia. – Egyiket sem kedvelem. Borzalmas népek.

– Borzalmas népek, ám a házuk a kereskedelmi céh egyik legbefolyásosabbja, ráadásul szövetségre kívánnak lépni a Wu-házzal, minek révén a birodalom, évszázadok óta először, a céhekkel egyenrangúvá válhatna.

– Ez a te véleményed, vagy az igazgatótanácsé?

– Nyolcvan százalékban az igazgatótanácsé.

– Húsz százalékban egyetértesz velük? – Cardenia döbbenetet színlelt.

– Húsz százalékban elfogadom, hogy a politikai házasság létező dolog, ami megesik az olyan emberekkel, mint te vagy, akit egy hajszál választ el csupán attól, hogy emperátor legyen, és aki mögött hiába áll több évezredes vérvonal, attól még szövetségesek nélkül képtelen lenne ráncba szedni a céheket.

– Most van az, amikor elmeséled, hogy az elmúlt ezer évben a Wu-dinasztia emperátorai egytől egyig a céhek bábjai voltak?

– Most van az, amikor emlékeztetlek, hogy nem csupán a személyes barátságunk és az udvari politikában való jártasságom miatt neveztél ki erre a posztra, hanem mert a Wu-dinasztia történetéből doktoráltam, és jóval többet tudok a családodról, mint te magad – mondta Naffa. – De természetesen a másik lehetőség is áll.

– Persze az a veszély nem áll fenn, hogy a céhek bábjaivá satnyulunk – sóhajtotta Cardenia.

Naffa némán meredt a főnökére.

– Ez vicc? – kérdezte Cardenia.

– Maga a Wu-ház is kereskedőcsalád, hajóépítési és fegyvergyártási monopóliummal – emlékeztette Naffa. – Ahogy a hadsereg vezetéséért is az emperátor felel, és nem a céhek. Úgyhogy nem; bajosan tudnák a céhek vagy az ezeket irányító házak megkísérelni, hogy akár egy röpke időre magukhoz ragadják a hatalmat a ház vagy a birodalom felett. Ezzel együtt apád rendkívül figyelmetlenül végezte a kereskedőházak felügyeletét, engedélyt adva többüknek, köztük a Nohamapetanoknak is, hogy olyan hatalmi központokat építsenek ki, amelyekre az elmúlt két évszázadban nem volt példa. Méghozzá úgy, hogy a képletből természetesen kihagyják az egyházat, amely önmagában egy hatalmi központ. Ráadásul számítanod kell arra, hogy mindegyikük egyre több és több hatalmat akar majd magához ragadni, mivel arra számítanak, hogy gyenge kezű emperátor leszel.

– Kösz – mondta Cardenia szárazon.

– Ez nem személyes ügy. De mindenkit váratlanul ért a trónra kerülésed.

– Nekem mondod?

– Az emberek nem tudnak hová tenni.

– Kivéve az igazgatótanácsot, akik mihamarabb férjhez adnának.

– Meg akarnak őrizni egy bimbózó szövetséget.

– Szövetséget borzasztó emberekkel.

– Az igazán kedvesek ritkán jutnak hatalmi pozícióba.

– Azt mondod, én vagyok a szabályt erősítő kivétel? – érdeklődött Cardenia.

– Sose mondtam, hogy kedves lennél – felelte Naffa.

* * *

– Nem akartam, hogy a te nyakadba szakadjon mindez – mondta később Batrin Cardeniának, aki visszatért a hálószobába, és helyet foglalt a székén. A férfit álmában ellátó egészségügyi személyzet már visszavonult a szomszédos szobákba. Ismét kettesben maradtak a számtalan orvosi gépezet között.

– Tudom – nyugtatta Cardenia. Már számtalanszor beszéltek erről, de a lány tudta, hogy ezúttal sem ússza meg.

– A fivéredet neveltem erre – folytatta Batrin, Cardenia pedig bólogatva hallgatta apja monoton hangját. Fivére, Rennered Wu igazából csak a féltestvére volt, Glenna Costu, a császári hitves gyermeke, míg Cardenia egy futó viszony gyümölcse volt az emperátor és Cardenia anyja, Hannah, az ősi nyelvek professzora között. Hannah Patrick akkor találkozott az emperátorral, mikor körbevezette a Spode Könyvtár ritkaságainak gyűjteményében az Origófői Egyetemen. Ezután a páros tudományos levelezést folytatott, majd néhány évvel a császári hitves váratlan halálát követően az emperátor megajándékozta Hannah-t a Quasīdat al-Burda egy ritka kiadásával, majd nem sokkal később, mindkettejük nagy meglepetésére, Cardeniával.

Már Rennered volt a kijelölt örökös, Hannah Patrick pedig alapos megfontolás után úgy döntött, inkább tenne űrsétát szkafander nélkül, mint hogy a birodalmi udvar állandó kellékévé váljon. Következésképpen Cardenia gyermekkora, noha kényelmes volt, a hatalmi harcok ingoványától távol zajlott. Cardeniát elfogadták az emperátor lányának, és neves apjával is rendszeresen, bár ritkán találkozott. Néhanapján az osztálytársai azzal cukkolták, hogy „hercegnő”-nek nevezték, de nem túl gyakran és korántsem erőszakosan, mivel, ahogy arra rövid úton fény derült, valóban hercegnő volt, a birodalmi testőrsége pedig gondosan ügyelt a látszatra.

Gyermekkora és felnőttkora első évei normálisan teltek, már amennyire az ismert világegyetem leghatalmasabb embere lányának élete normális lehet. Az Origófői Egyetemen tanult modern irodalmat és pedagógiát, és diploma után komolyan fontolóra vette, hogy szakmai védnökséget vállal valamilyen művészeti programban vagy kezdeményezésben, melyet rászorulóknak indítanak.

Erre Rennerednek sikerült kinyíratnia magát versenyzés közben; elbűvölően régimódi kocsijával nekicsapódott a falnak egy hivatásos autóversenyzők részvételével megtartott jótékonysági futamon, és jobb szó híján lefejezte magát. Cardenia sose nézte meg a balesetről készült felvételt – a fivéréről volt szó, miért is tette volna –, de később elolvasta a helyszínelők jelentését, amely cáfolta bármiféle szándékosság gyanúját, felsorolta a jármű biztonsági berendezéseit, és annak az elenyésző lehetőségét, hogy egy efféle baleset nemhogy halállal, de lefejezéssel végződjön.

Cardenia később megtudta, hogy Rennered a futam utáni jótékonysági árverésen hozta volna nyilvánosságra az eljegyzését Nadashe Nohamapetannal. Ez a két esemény később elválaszthatatlanul összekapcsolódott az elméjében.

Cardenia sosem állt igazán közel Renneredhez – fivére már kamasz volt, mikor ő született, és sosem jártak egy társaságba –, de bátyja mindig kedvesen bánt vele. Gyermekként messziről bálványozta a fiút és kicsapongó életét, és ahogy nőtt, úgy ismerte fel, hogy a császári hírnév terhének mekkora része kerülte el őt, hogy a testvére vállára nehezedjen. Megkönnyebbülten látta, hogy a másik képes ezt elviselni. Úgy tűnt, sokkal jobban élvezi a húgánál.

De neki vége, és a birodalomnak hirtelen új trónörökös kellett.

– Talán untatlak? – kérdezte Batrin.

– Ne haragudj – mentegetőzött Cardenia. – Eszembe jutott Rennered. Bárcsak itt lenne!

– Ebben egyetértünk. Bár meglehet, más okból.

– Boldogabb lennék, ha ő lépne a nyomodba. Sokan vannak ezzel így.

– Meghiszem azt, gyermekem. De ide hallgass, Cardenia! Nem bánom, hogy te leszel az örökösöm.

– Köszönöm.

– Komolyan mondom. Renneredből igazán remek emperátor lett volna. Szó szerint erre született, akárcsak én. Te viszont nem. De nem biztos, hogy ez rossz dolog.

– Szerintem igenis az. Fogalmam sincs, mit csinálok – ismerte be Cardenia.

– Egyikünk sem tudta, mit csinál – szögezte le Batrin. – Az az egyetlen különbség, hogy te tisztában vagy ezzel. Ha Rennered ülne itt, ő ugyanilyen tanácstalan lenne, csak jóval magabiztosabb. Pontosan ezért esne pofára rögtön az elején, akárcsak én, az anyám vagy a nagyapám. Talán te megtöröd a családi átkot.

Cardenia elmosolyodott.

Batrin leheletnyit oldalra billentette a fejét.

– Még mindig nem tudod, mit gondolj rólam, ugye? – kérdezte.

– Nem – vallotta be Cardenia. – Örülök, hogy jobban megismerhettük egymást az utóbbi néhány hónap során. De… – Tenyérrel felfelé felemelte a kezét. – Ez az egész…

– Meg akarod ismerni az apádat, mégis arra kell összpontosítanod, hogy felkészülj rá, az egész világegyetem élére állsz – mosolygott Batrin.

– Nevetségesen hangzik. Pedig így van.

– Ez az én hibám. Tudod, hogy nem akartunk gyereket. Én legalábbis semmiképp. – Cardenia bólintott. – Mindenki, még anyád is azt mondta, hogy célszerű lenne, ha távol tartanám magam tőled. Örömmel beleegyeztem.

– Tudom. Ezt sose róttam fel neked.

– Valóban nem, de el kell ismerned, hogy furcsa volt – mondta Batrin.

– Nem tudom, mire célzol.

– A szó szoros értelmében hercegnőnek születtél, mégsem akként nőttél fel. Azt hiszem, okkal vélem úgy, hogy a legtöbb ember neheztelne ezért.

– Nekem tetszett, hogy választhattam – vont vállat Cardenia. – Nyolcéves koromban egy kissé nehezteltem. De amint elég idős lettem ahhoz, hogy megértsem, mit jelent hercegnőnek lenni, már örültem, hogy a javát kihagytam.

– Mégsem tudtál elmenekülni előle.

– Hát nem – értett egyet Cardenia.

– Egy porcikád sem akar emperátor lenni, ugye?

– A legkevésbé sem. Jobban örülnék, ha egy unokatestvérem vagy egy nagybátyám örökölné a tisztséget.

– Ha Rennered hamarabb megnősül, és gyermeke születik, az megoldotta volna a problémádat. De nem így történt. Különben is, ha elveszi azt a Nohamapetan lányt, és gyerekük születik, akkor a nőből régens lenne. Nem tartanám jó ötletnek, hogy minden ellenőrzés nélkül irányítsa a birodalmat.

– Te akartad, hogy elvegye.

– Ilyen a politika. Tőled, gondolom, már most elvárnák, hogy hozzámenj a fivérhez.

– Persze.

– Mert politikailag előnyös.

– Te is ezt akarnád?

Batrint elfogta a köhögés. Cardenia töltött neki egy pohár vizet, majd az ajkához emelte, hogy kortyolhasson belőle.

– Köszönöm. És nem. Nadashe Nohamapetan szívtelen és gonosz, de Rennered sem volt éppen ártatlan. Ebben nagyon emlékeztetett anyámra. Nem hagyta volna elkanászodni a feleségét, ráadásul mindketten élvezték volna a kihívást. Te nem hasonlítasz Renneredre, és Amit Nohamapetanban nincs meg a nővére zsenialitása.

– Ráadásul unalmas.

– Rövid, de velős megfogalmazás.

– De te magad mondtad, hogy politikailag előnyös házasság lenne.

Batrin szinte észrevétlen vállrándítással felelt.

– Hát aztán? Hamarosan emperátor leszel.

– És akkor senki nem mondhatja meg nekem, mit kell tennem.

– Ugyan, dehogy! – helyesbített Batrin. – Mindenki meg akarja majd mondani neked, mit kell tenned. De nem muszáj mindig engedned.

* * *

– Mennyi ideje van még hátra? – kérdezte Cardenia Qui Drinintől vacsora közben. Pontosabban fogalmazva Cardenia vacsorázott a lakrészhez tartozó külön ebédlőben, amelynek díszítése csupán nevetségesen és nem gusztustalanul volt fényűző, így örömteli változatosságot nyújtott a kúria többi részéhez képest. Drinin nem evett, csupán várta, hogy jelentést tehessen. Cardenia megkérdezte, vele tartana-e, de a férfi olyan gyorsan utasította vissza, hogy a trónörökösben felmerült, nem sértett-e meg akaratlanul valamilyen birodalmi protokollt.

– Attól tartok, asszonyom, a legjobb esetben is legfeljebb egy nap – felelte Drinin. – A veseműködése jóformán leállt, és noha ezen tudunk segíteni, ez a rendszer csak alig valamivel előzte meg a többit. A keringési, a légző- és egyéb rendszerek is mind gyógyíthatatlan károsodást szenvedtek. Az apja megérti, milyen emberfeletti erőfeszítés lenne még néhány nappal meghosszabbítani az életét. Úgy döntött, nem kér belőle. Most már csak a kényelméről gondoskodhatunk.

– De még magánál van – szúrta közbe Naffa. Ő sem evett.

Drinin bólintott, majd ismét Cardeniához fordult.

– Ne számítson arra, asszonyom, hogy ez sokáig így lesz, főleg mivel a vérében folyamatosan halmozódnak a méreganyagok. Távol álljon tőlem a színpadiasság, de ha valami fontosat szeretne közölni az apjával, arra jobb minél előbb sort keríteni.

– Köszönöm, doktor – mondta Cardenia.

– Nincs mit, asszonyom. Megkérdezhetem, ön hogy érzi magát?

– Lelkileg vagy testileg?

– Mindkettő, asszonyom. Tudom, hogy néhány hete telepítették a hálózatát. Csak biztos akarok lenni abban, hogy nincsenek mellékhatásai.

Cardenia hátranyúlt, és megérintette a pontot a tarkóján, ahol beültették a császári neurális hálózat magját, amely egy jó hónap alatt bele fog nőni az agyába.

– A beültetés utáni héten volt némi fejfájásom – mondta. – Azóta semmi.

– Nagyon jó – bólintott Drinin. – A történelmi adatok tanúsága szerint a fejfájás korántsem ritka. Természetesen ha egyéb mellékhatások jelentkeznének, kérem, tudassa velem mihamarabb. Mostanra már be kellett fejeződnie a beágyazódásnak, de sosem lehet tudni.

– Köszönöm, doktor – szólt Cardenia.

– Asszonyom! – Drinin biccentett, és elindult az ajtó felé.

– Drinin doktor!

A szólított megtorpant, és visszafordult.

– Asszonyom?

– Megtisztelne, ha az átmeneti időszak után személyzetével együtt továbbra is az emperátor szolgálatában maradna.

Drinin egy mosoly kíséretében mélyen meghajolt.

– Természetesen, asszonyom – mondta, majd távozott.

– Ugye tudod, hogy nem kell az uralkodói személyzet minden egyes tagját megkérned, hogy maradjon? – kérdezte Naffa a doktor távozása után. – Arra rámenne az első hónapod.

Cardenia a doktor háta mögött becsukódott ajtó felé intett.

– Ez a férfi évtizedekig fog felelni az egészségemért – szögezte le. – Szerintem nincs abban semmi, hogy személyesen kérem a maradásra. – Felnézett az asszisztensére. – Tudod, milyen furcsa, hogy nem eszel velem? Csak állsz ott a tableteddel, és várod az utasításaimat.

– A személyzet nem étekezik együtt az emperátorral.

– De igen, ha az emperátor parancsba adja.

– Megparancsolod, hogy egyek veled abból a gusztustalan akármiből, amit vacsorázol?

– Ez nem gusztustalan, ez fahéjhalas kagylóleves. És nem, nem adom parancsba. Csak mondom, hogy ha akarsz, csatlakozhatnál Cardenia barátodhoz vacsorára.

– Kösz, Car – mondta Naffa.

– A legutolsó dolog, amire most szükségem van, az, hogy folyton személyzet legyél. Igazából barátokra van szükségem. Olyan barátokra, akik nem akadnak fenn azon, ki vagyok. Kiskoromban te voltál az egyetlen gyerek az ismerőseim között, aki nem csinált ügyet abból, hogy hercegnő vagyok.

– A szüleim republikánusok – emlékeztette Naffa a barátnőjét. – Ha máshogy bánnék veled az apád személye miatt, kitagadnának. Még azon sem tették túl magukat, hogy neked dolgozom.

– Erről jut eszembe, hogy amint emperátor leszek, címet is adhatok neked.

– Ne merészeld, Car – figyelmeztette Naffa. – Akkor még ünnepekre se mehetnék haza.

– Hogy hangzana az, hogy „bárónő”?

– A fejedre borítom a hallevest, ha így folytatod – fenyegetőzött Naffa. Cardenia elmosolyodott.

* * *

– Láttam a videódat – mondta Batrin, mikor legközelebb felébredt. Cardeniának feltűnt, milyen igaza volt Drininnek; az apja egyre tompább és zavartabb lett. – Amelyikben rólam beszélsz.

– Vélemény? – érdeklődött Cardenia.

– Igazán kedves. A tanács írta, ugye?

– Nem. – Az igazgatótanács panaszt emelt Naffa átírt beszéde miatt, de Cardenia tájékoztatta őket, hogy vagy Naffa szövegét mondja, vagy semmit. Élvezte az első győzelmét az emperátort ellensúlyozó háromfejű politikai erő felett. Próbálta nem áltatni magát azzal, hogy a trónra kerülése után sokszor érhet el efféle diadalt.

– Helyes – nyugtázta Batrin. – Légy független emperátor, lányom! Ne engedj másoknak!

– Emlékezni fogok rá.

– Úgy legyen! – Batrin behunyta a szemét egy percre, mint aki elbóbiskolt. Majd ismét kinyitotta, és Cardeniára pillantott. – Kiválasztottad már a császári nevedet?

– Arra gondoltam, megtartom a sajátomat – vetette fel Cardenia.

– Mi? Dehogy! – tiltakozott Batrin. – A saját neved hagyd meg a saját világodnak. Barátoknak, házastársaknak, gyermekeknek és szeretőknek. Szükséged lesz egy titkos névre. Nem adhatod oda a birodalomnak.

– Anyám melyiket használta a számtalan neved közül?

– Batrinnak hívott. Legalábbis többnyire ezt használta. Hogy van az anyád?

– Jól. – Három évvel korábban Hannah Patrick elfogadta az Origótól tízheti Ár-útra levő Guelph Technológiai Intézet igazgatói posztját. Mostanra bizonyára már elértek hozzá a hírek az emperátor rohamosan romló egészségéről. Azt pedig csak jóval később fogja megtudni, mikor lett a lányából emperátor. Cardenia tudta jól, hogy az anyja meglehetősen vegyes érzésekkel fogadja a trónra kerülését.

– Fontolgattam, hogy elveszem – merengett Batrin.

– Már mesélted. – Cardenia kissé máshogy hallotta a történetet az anyjától, de ezzel most nem akart előállni.

Az emperátor bólintott, és témát váltott.

– Javasolhatok neked egy nevet? Uralkodói használatra.

– Azt megköszönném.

– Grayland.

– Ezt nem ismerem – ráncolta a homlokát Cardenia.

– Várd meg a halálomat, aztán nézz utána. Utána látogass meg, és megbeszéljük.

– Úgy lesz.

– Helyes, helyes. Jó emperátor lesz belőled, Cardenia.

– Köszönöm.

– Muszáj lesz. A jövőben mindenekfelett erre lesz szüksége a birodalomnak.

Cardenia nem tudta, mit felelhetne, így csak bólintott, majd apja kezéért nyúlt. A férfi meglepődött, de gyöngéden megszorította.

– Azt hiszem, most alszom egyet – mondta. – Elalszom, és te leszel az emperátor. Nem bánod?