Az indián hercegnő

RÓNASZEGI MIKLÓS MŰVEI

Romantikus történelmi regények

A nagy játszma

Hínáros tenger

A királynő kalóza

Az indián hercegnő

Indián halál

Az indián királyfi

A rettenetes Kartal

Kartal kalandos esküvője

Kartal visszatér

Kartal utolsó kalandja

Rájuk fújt az Isten

Gellért püspök szeretője

Regényes életrajzok

Színház az egész világ

Keserű komédia

Így élt Marco Polo

Gyerekregények

A Sánta Bölény

A genovai fogoly

A gézengúzok (meg az idegenforgalom)

A gézengúzok a Balatonnál

A gézengúzok a Hortobágyon

A gézengúzok az Alpok alján

Botrány a suliban

Fantasztikus regények

A rovarok lázadása

Az ördögi liquor

Felnőtt regény

Annyi év után

Novelláskötet

Kék Adria és más elbeszélések

A legelső törvény – fantasztikus novellák

Meseregény

Az a híres Háry János

Színdarab

A körkép

Blondel

Bohóckodó

Botrány a suliban

Rónaszegi Miklós

Az indián hercegnő

Első kiadás:
Móra Ferenc Könyvkiadó, Budapest 1966
Szecskó Tamás rajzaival

© Rónaszegi Miklós, 1966
Minden jog fenntartva

Felelős kiadó: Rónaszegi Judit, 2025

ISBN 978-3-9827283-2-2

www.ronaszegimiklos.com

Egy meglepő felfedezés

- Betűzöm, hogy könnyebben megértse.

A múzeum ősz hajú őre jó angol szokás szerint gyorsan kibetűzte a nevét. Úgy sem értettem, megmondtam hát a magam nevét, s most őrajta volt az udvarias mosolygás sora. Hamar összebarátkoztunk.

Tavaly esett ez a találkozás, amikor jó sorsom Angliába vezetett, ahol a híres-neves John Smith kapitány életét akartam tanulmányozni.

Smith kapitányról tudni való, hogy az első amerikai angol gyarmat megalapítója volt. Az első kormányzótanács tagjaként, erős kézzel próbált rendet teremteni az aranyra éhes kalandorok között. Később egymaga kormányozta a telepet, és neki köszönhető, hogy az jó három esztendeig valóban fennállt. John Smith kalandjairól, viszontagságairól, nemkülönben lovagiasságáról már életében sok mendemonda járta.

Töméntelen könyvtárat végigbogarásztam, sok-sok régi könyvet végigolvastam, de még mindig akadt kutatnivalóm.

Megjegyzem, véletlenül csöppentem abba a dél-angliai városkába. Lekéstem a vonatot, majd az autóbuszt, sőt a motoros hajócskát is. Nem volt más választásom, mint hogy a csöndes kikötőben ténferegjek. Régen halászfalu volt ez a helység, ódon házacskái a régi időkre emlékeztetnek.

Így fedeztem fel a móló közelében a múzeumot. Amolyan műkedvelő múzeum volt ez, szeszélyesen összehordott tengeri csigákkal, vitorlás, motoros hajók gyöngécskén festett képeivel, régi kosztümökbe öltöztetett bábukkal, ódon fegyverekkel, kardokkal, hajósok kacatjaival teletömve. Úgy tűnt nekem, a múzeum őre volt itt az igazgató meg a gyűjtő is egy személyben, mert nagy hozzáértéssel beszélt John Smithről, ismerte valamennyi forrásmunkámat, és amikor megtudta, hogy magyar vagyok, lelkesen felkiáltott:

– John Smith Magyarországon is járt! Remélem, tudja!

Tudtam, persze hogy tudtam. De szerényen megjegyeztem, hogy regényem szempontjából ez nem is érdekes. Smith életének főműve: Jamestown. A kolónia első hónapjai érdekelnek tehát. A nehézségek. És a fordult.

– Akkor hát valójában az indián hercegnőről akar írni? – kérdezte vendéglátóm.

– Ha ugyan hihetem, amit róla olvastam. Egy gyarmat léte nagy dolog. S nagy tettek, nagy embereket kívánnak.

– Néha sok múlik a legkisebben is.

– Az indián hercegnő…

– Sok múlott rajta. És még valakin.

Ittunk a teából. Egyszerre csak felpattant az öregúr, és vállamra tette a kezét.

– Ön rokonszenves nekem – mondta. – Mutatok hát valamit bizonyára értékelni fogja. Nagy ritkaság, a British Museum is szívesen megvenné tőlem. Hm. Megmutatom, de ígérje meg, nem árulja el soha, hol látta. A nevemet megírhatja, de a város nevét soha.

„Hiszen, ha értettem volna az ön nevét…” – mormogtam magam elé, és várakozóan néztem rá.

A terem végébe sietett, ahol nagy, sötétkék páncélszekrény állt. Kinyitotta, és kivett belőle egy régimódi ládikát, olyan volt, mint egy hajóláda. Az egész akkora volt csak, hogy kézben könnyen vihette az ember. Letette elém az asztalra, felnyitotta, és egy vitorlavászon csomagot vett ki belőle. Kibontotta a zsineget, és akkor előtűnt a nagy kincs: szürke mappa, benne fűzetlenül egymásra rakva szakadt szélű, sárga papiroslapok.

– Erről senki sem tud – mondta, és az izgalomtól elcsuklott a hangja. – Megírták már John Smith életrajzát, Jamestown történetét sokan, de erről még senki sem tud. Önnek azonban megmutatom. Elolvashatja. Aztán írja meg Jamestown regényét a kedve szerint.

Ránéztem a mappára, és örömömben felkiáltottam. Hát ez az, ami még hiányzott: egy új, eddig még nem ismert emléke annak a régi, világnak!

Pergamenekhez, töredező okmányokhoz szokott ujjaimmal gyöngéden felnyitottam a szürke mappát, és tüstént olvasni kezdtem az első oldalt:

Tom Savage

úrnak álmodozásai, utazásai és viselt dolgai
a messzi Virginiában, úgy, ahogy azt mások
okulására sokszor elbeszélte, és jó szokás
szerint le is írta,
de nem akarván versenyre kelni a derék

John Smith kapitány

úrnak hírnevével, és nem akarván megbántani
sok nagy becsületű nemes lovagot,
soha ki nem nyomtatta…

Első fejezet

amelyben önmagáról, álmodozásairól és balsorsáról beszél, továbbá elmondja, milyen váratlan nagy szerencse érte

Tom Savage a nevem.

Utoljára mesélem ezt a történetet…

Nem szeretném, ha bolondnak vagy hazugnak tartanátok, amiért mást is mondok majd, mint ami írva van az én hajdani gazdámnak, John Smith kapitánynak Virginiáról szóló könyveiben. Manapság sokféle leírás lát napvilágot Virginiáról, de hát nekem azokhoz semmi közöm Marakodjanak csak, akiknek érdeke bizonygatni, kinek és miben volt igaza odaát, az óceánon túl – én csak azt mondom majd, ami velem megtörtént, meg amit láttam és hallottam. Nem szépítek, és nem is rútítok semmin.

Ha kedvetek tartja, hallgassátok meg az én történetemet.

1606-ban szokatlanul enyhe tél volt. London felett sűrű, sötét felhők álltak, de sem hó, sem eső nem esett belőlük. Ellenben egész nap valami szokatlanul enyhe, tavaszszagú szél fújt, mitől kipirultak az arcok, felcsillantak a szemek, és a magamfajta kis legénykének folyton-folyvást nevethetnékje támadt.

Tizenkét esztendős voltam. Semmi ember. Nyársforgató Sir Thomas Smith konyháján.

Tudjátok jól, kicsoda Sir Thomas Smith. London és talán egész Anglia leggazdagabb embere. Minisztereket, kancellárokat, főpapokat megelőzve a király után az első ember.

S tudjátok jól, miféle mesterség a nyársforgató mestersége! A hóhér után is a legutolsó ember az, aki a konyhákon a nyársat forgatja. Semmirekellő bambák, tehetetlen hülyék forgatják a nyársat a világ minden konyháján. S aki éppen nem az volna, hát azzá teszi ez az ostoba és értelmetlen munka.

Hogyan lettem nyársforgatóvá? Nem emlékszem. Apátlan-anyátlan gyerek voltam, akit a konyhai szolgálat legalább az éhezéstől megmentett. De csak az éhezéstől mentett meg, mert máskülönben volt részem a nyomorúságból elegendő. Nyáron főttem, télen fáztam, és az ütlegekből is kijutott, mivelhogy minden idők óta a konyhai cselédség durva tréfáinak egyetlen céltáblája a nyársforgató.

Valami okból a szakács is haragudott rám, s ha a többiek csak mulatságból ütöttek nyakon, ő dühében pofozott, és még ma is sokszor visszatér álmaimban hatalmas, kövér alakja és kidülledt, iszonyatos szeme.

Féltem a szakácstól, és féltem ott mindenkitől. Talán az is volt a hibám, hogy életrevaló gyerek voltam, nem pedig féleszű. Olykor sikerült megszöknöm, csakhogy ritka alkalom volt az ilyen, mert az efféle nagy uraság, mint Sir Thomas Smith, nagy házat visz, és sok vendéget fogad, tehát hajnaltól napestig buzog az élet a konyháján.

Nem volt hát nekem más menedékem, mint az ábrándozás.

Ültem a tűz előtt, forgattam a nyársat, és közben elábrándoztam mindenféléről.

Hej, voltam én akkor minden! Győztes hadvezér, aki roppant várakat rombol, bátor kalózkapitány, aki egyre-másra süllyeszti a kincses spanyol gályákat; voltam aranycsináló alkimista és udvaronc költő, voltam színész a szép szavú Shakespeare mester színházában, és voltam persze király is, itt Angliában vagy bárhol másutt, ahol szép korona jár a királysággal.

Legtöbbször azonban egyszerűen szerencsés flótás voltam, aki a világban vándorolván, hatalmas kincset talál egy ősi tölgy alatt.

Ezt szerettem a legjobban. Százszor is elképzeltem magamat, amint tavaszi napsütésben zöldellő réten kóborlok és fáradtan megpihenek egy hatalmas, lombos fa alatt. És annyiszor elképzeltem ezt a rétet, annyiszor a tájat, hogy bizony akár csukott szemmel is odataláltam volna, ha tudom, merre kell elindulni.

De hát nem tudtam persze, azért tovább forgattam a nyársra tűzött csirkéket, és visszamerültem az álmodozások édes vizeibe. Ismét láttam magamat, ahogy letelepszem a fa alá és fejemet már-már nekihajtanám, amikor észreveszek néhány furcsa jelet a repedezett kérgen. Nézem-nézem a jelet, bizony nem mond az semmit, de hát tudom én azt, hogyne tudnám, hogy valami kincsre utal. Fogom magam, ásót ragadok, és mire leszáll a nap, kifordítok a gyökerek közül egy nehéz, vaspántos ládát. Hej, de nehéz az a láda, meg korhadt is. Még a Rózsák harca idején rejtették el óvatos kezek. Nosza, nekiesem, és miközben a szemem is kidülled az erőlködésben, fölfeszítem végre, és akkor már két kézzel turkálhatok a töméntelen drágaságban. Hanem hogy mit kezdenék a kinccsel, nem tudtam meg soha. Hiszen addigra mindig felriasztott álmodozásomból egy-egy kiadós pofon…

Mégis szerettem álmodozni. Az volt nekem egyetlen menedékem. Valami nagy csodára vártám folytonosan.

Azon a furcsa, langyos decemberi napon aztán az is megtörtént.

Már napok óta nagy izgalom, sürgés-forgás volt a konyhán. Híre jött, hogy nemesurunk, Sir Thomas Smith nagy vacsorát ad. Hamarosan az is kiderült, hogy nem egyszerű vacsora készül, hanem búcsúvacsora, amelyet a Királyi Virginia Társaság Londoni Tanácsa rendez a tengerentúlra induló expedíciója számára.

Emlékszem jól, kora hajnalban megrakott szekereken, minden lábasával, fazekával és kanalával együtt, kivonult a konyha a deptfordi kikötőbe.

Miért éppen oda? Mert amióta háromesztendős föld körüli útjáról hazatért Francis Drake kapitány hajója, az Aranyszarvas el nem mozdult a deptfordi kikötő rakpartjától, ereklyehajó lett, s azóta az Aranyszarvason tartja búcsúvacsoráját minden nagy útra készülő angol expedíció.

Tudja ezt minden gyerek, tudtam én is. És minden vágyam az volt, hogy közelebbről is megcsodáljam a Aranyszarvast, amelyet természetesen éjjel-nappal őrség vigyáz.

Gondoltam, most itt az alkalom, és talán még fel is léphetek azokra a deszkákra, amelyek annyi híres csatát, annyi érdekes világot láttak.

– He, fiú! Gyerünk, gyerünk!

– Hej, Tom, mi lesz már?!

– Tűzhöz, gyerek! Hol az istennyilában vagy?!

Egy-egy gyors pofon még e szavakhoz, és az Aranyszarvas megcsodálásából nem lett semmi. Duzzogva kuporodtam a tűzhely mellé, és mivel nem sokat értettem a körülöttem való világból, addig-addig hallgattam a tengerentúli Eldorádóról szóló históriákat, az expedícióban részt vevő lovagok viselt dolgait és az emberevő vad bennszülöttek töméntelen kincseinek előszámlálását, hogy megint hatalmába kerített az álmodozások méla szomorúsága.

– Átkozott lustája!

Mire felocsúdtam volna, fél tucat ütleg zuhogott hátamra, fejemre. Csak úgy mennydörgött a szakács hangja:

– Már szaglik, már füstöl ez a finom csirke, de ez az átkozott… Ó, te szemét, széttaposlak! Megöllek! Nem veszi észre, nem figyel oda… Nesze, nesze, nesze!

Hatalmas, erős keze volt a szakácsnak, az ütései alatt csak úgy szédelegtem. A fejem tehetetlenül ide-oda billent, és miközben a konyhai cselédség szótlanul és ijedten nézte kínszenvedésem, kemény öklével az arcomba vágott, hogy hanyatt estem, és egy pillanatra talán az eszméletemet is elvesztettem.

A szidalmaknak és az ütéseknek ekkor sem szakadt vége. A durva ember estemben belém rúgott, majd fél kézzel felrántott a földről, és kilökött az ajtón.

Öt lépcsőn gurultam lefelé. Még hallottam a saját fejem koppanását a rakpart macskakövein.

Aztán végképp elsötétedett előttem minden.

Nem tudom, meddig feküdtem ott. Gondolom, sokan elmentek mellettem, de senkinek sem jutott eszébe, hogy lehajoljon hozzám, és letörölje véres arcomat.

Kürtök szavára nyitottam fel a szememet. Feltápászkodtam. Minden tagom fájt. Szédültem. A falnak támaszkodva, a téglákba kapaszkodva vánszorogtam el az épület sarkáig.

Ott csodálatos látvány tárult szemem elé.

A rakparton fáklyás szolgák sorfala állt. A sorfal a kikötő bejáratánál kezdődött, és a vízen sötéten, magányosan magasodó ereklyehajóig vezetett.

A rakpart kőbikáihoz kötve, kecsesen és méltóságteljesen pihent a vízen az Aranyszarvas. Feketébe öltözött, magányos matrónához hasonlított, aki ifjúságának édes emlékein mereng.

Káprázó szemmel néztem a szolgákat. Kezükben fénylett a fáklya. Még világos volt az ég, s a félhomályos szürkületben, mint parányi csillagok hunyorogtak, ugráltak a piciny lángok.

Néztem a fáklyák füzérét, és egyszerre csak reszkető félelem és iszonyú szomjúság tört rám. Mintha eszemet vesztettem volna, rohanni kezdtem.

– Jaj, anyám, anyám!… – kiabáltam kétségbeesetten, pedig hát nem is ismertem én az anyámat.

Nincs énrám szükség sehol, semmirekellő, utolsó ember vagyok én.… – gondoltam. Ha a szakács itt megtalál, bizony kettévág a hússzelő bárddal.

– Fogd be a szád, kölyök! – sziszegett rám a kapuőr.

Éppen akkor érkezett három díszes ruhájú lovag, azok előtt meghajolt a fáklyás sorfal, és úgy maradt mindaddig, míg fel nem értek az Aranyszarvasra.

Visszanéztem. A szép ereklyehajó sötét volt. Az erős szél miatt nem mertek világot gyújtani a fedélzetén.

– Lódulj! Mire vársz?!

Egy kéz megfogott, és kilökött a kapun.

Nagyon megijedtem, s megint csak rohanni akartam. Neki a világnak!

– Hé, gyerek… fellököd a lovamat!

Zengő, erős hang kiáltott rám. És hozzá jó nevetés csattant.

Ahogy felnéztem, két lovast pillantottam meg.

Büszke tartású, vállas férfi volt az egyik. Állát dús körszakáll fedte, és ez idősebbnek mutatta valóságos koránál. Hatalmas mellkasán gyönyörű ezüstpáncél csillogott, sisakjának forgós tollát vidáman lobogtatta a szél.

Huszonnégy-huszonhat éves lehetett, a társa pedig, aki jóval szerényebb öltözéket viselt, talán húsz. Egészen fiatal ember volt, szakállt sem hordott, hát első pillanatban úgy tűnt, talán fia lehetne a mellvértesnek.

– Fogd a kantárt, fiú – szólt rám a fiatalabbik, és egy megkezdett beszélgetést folytatva mondta: – csakhogy nem egyszeri kaland ez! Sok baj lesz az állandó teleppel.

– Ne legyen John Smith a nevem, ha sikerre nem visszük! – harsogta a mellvértes, azzal leugrott a lováról és majdhogy fel nem bukott bennem, mert én a neve hallatára hangos kiáltással térdre vetettem magamat.

– Ó, nagyuram, ó, nemes lovag, kegyelem, kegyelem! – És fuldokoltam a könnyeimtől.

Azok meg csak néztek rám. Értetlenül és bosszankodva.

– Mi bajod, te gyerek?

– Kegyelem, uram, kegyelem! Csak egy szót szóljon, csak egy szót tiszteletre méltó apjaurának… a szakács megöl, ha megtalál! Szökött cselédnek kötél a sorsa… jaj, tudom én… a kegyelmed apjaura… hatalmas, gazdag úr! Jajjajaj!

Mordult egyet John Smith. Lehajolt hozzám, és felemelt térdeplő helyzetemből.

– Miket beszélsz? Ejha, téged jól elláttak! És mi a neved?

– Tom Savage, szolgálatjára! Tom Savage. És elégettem egy hosszú nyárs csirkét – reszketett a hangom.

Hallgatott egy ideig, és vizsgálódva nézett. Nagy szeme volt, furcsán nézett vele, lágyan is, szigorúan is egyszerre.

– Hm… – dörmögte, és hátraszólt a társának: – Mit szólsz hozzá?

Hagyd el, ne törődj vele! Nyársforgató. Az efféle mind eszelős… Egy darabig bőg, aztán visszamegy, és csinálja a dolgát.

– Így megverni egy gyereket. Mégiscsak istentelenség! – És beletúrt a hajamba.

Sokáig vizsgálgatta arcomat. Én meg, noha szepegtem még, és reszketett az ajkam, álltam a tekintetét. Marcona ábrázata volt John Smith kapitánynak, isten legyen irgalmas ahhoz, akire ő megharagszik. A szeme azonban mégis simogatott, és ha még féltem is, hát valahogy még mindig jobban féltem szakácstól.

– Mit szólnál hozzá? – fordult, hirtelen a társához, amikor egy szolga elvezette a lovakat.

Az felnevetett, de úgy, hogy a hasát fogta nevettében.

– Még ilyet! Hiszen azt sem tudod, kicsoda-micsoda ez a kölyök!

– Éppen ekkora legénykére volna szükségem.

Értetlenül néztem rájuk.

– Rendes ruhája sincs. Aztán meg ki tudja…

Szinte eszelősen kezdtem hadarni ismét:

– Nem csináltam semmi mást! Semmi mást… csak azt az egy nyársra való csirkét. Ha kegyelmes apjaurának…

– Apámuramnak?! Hahaha!

A mellvértes elengedte a karomat, lekapta sisakját, majd megint visszatette a fejére. Nevetett. Nevetett a másik fiatalember is. Én meg nem tudtam, mi nevetnivaló van azon, amit mondtam. Mert, ha hosszadalmas volt is, ha zavaros volt is, mégis végig tudtam gondolni, hogy John Smith kapitány szól az apjaurának, hogy szólna a szakácsnak, ne bántson engem.

– Az apámuram, haha… kidobott téged?

– A szakács, uram, a szakács. Merthogy én csak egy kis senki vagyok, és a kegyelmed apjaurát, bevallom, még soha nem láttam.

– Azt elhiszem, fiú, hahaha! – nevetett John Smith kapitány. Aztán vállamra tette a kezét. – Kell-e szolgálat?

Ezekre a szavakra olyan bambán: néztem rájuk, hogy az valóban nevetséges volt. Szólni nem tudtam, hanem csak bólintottam.

– Akkor hát mától fogva apródommá fogadlak, és csakis én parancsolok neked. Most pedig menj vissza a konyhára…

– Ne… jaj, ne! – kiáltottam.

– Menj, ha mondom! Csak bátor embereket tűrök meg magam mellett. – És összevonta szemöldökét. – Menj vissza és mondd meg: „Mától fogva John Smith kapitány apródja vagyok ha valaki bántani merészel, vele gyűlik meg a baja!”

Gyengéden meglódított, maga előtt betuszkolt a kapun. A fáklyás szolgák sorfala mélyen meghajolt előttünk. Előttem is bizony, hiszen ott voltam.

Ők ketten pedig egymás vállát csapkodták széles jókedvükben, és úgy hahotáztak, hogy zengett tőle a deptfordi rakpart.

– Az apád… mit szól hozzá az apád?

Szegény hányódó lélek, én meg csak támolyogtam, és elmondani sem tudom mit éreztem akkor. A testem még fájt, még maszatos arcom a vértől, de valami már világosan megérteti velem: minden álmodozásnál, minden csalóka képnél nagyobb szerencse ért. Ettől szinte szárnyakat kaptam. Feledtem a rúgásokat és az ütéseket, sírtam és nevettem is egyszerre, miközben egy újabb nógatás után nekiiramodtam a konyha felé.

Nevetve nyitottam be.

Most is látom a szakács arcát. Kövér, hatalmas alakja ott állt a tűzhely előtt. Vérben forogtak rettentő, dülledt szemei, duzzadt szájából kilátszottak a rossz fogai, ahogy felordított:

– Mit állsz ott, az istenfádat! A tűz égessen meg, hol csavarogtál?! Dologra, átkozott kölyke… majd megtanítalak, mi a rend!

Felkapott egy jókora hagymát, és hozzám vágta, csakhogy én ügyesen elkaptam, és boldogan, hetykén feleltem:

– Tudja meg kegyelmed, hogy mától fogva Sir Thomas Smith fiának apródja vagyok! Aki bántani merészel, annak vele gyűlik meg a baja!

Végig sem mondhattam, amikor vad röhögés csattant fel a konyhán… Kukták, cselédek, lábatlankodó szolgák és kocsisok mind a hasukat fogták nevettükben, és a következő pillanatban hajigálni kezdték hozzám, ami csak a kezük ügyébe került. Közben nyihogtak és kukorékoltak vad jókedvükben, s gúnyosan mutogattak rám.

Engem megzavart, a szakácsot felingerelte ez a vidámság. Felkapott egy súlyos réz merőkanalat, és nekem rontott.

– Most véged, pimasz kölyke!

– Jaj!

Menekülni akartam, de a síkos kövön megcsúsztam, és térdre estem. Hirtelen mindenki elhallgatott, és mozdulatlanná dermedt. A szakács dühös képe pedig-egyszerre csak alázatossá torzult.

– Ó, John Rolfe uram… persze…

A fejem felett egy kard hegye nyúlott előre.

Hát így tudtam meg új gazdám társának nevét. John Rolfe utánam jött, és bizony jókor, hogy az utolsó pillanatban megmentse életemet. Ahogy később a fáklyások sorfala között a hajó felé siettünk, nem szégyellem, megragadtam a kezét, és megcsókoltam.

– Uram – mondtam-, köszönöm, hogy megvédelmezett. Ha kegyelmed jó barátja az én nemes gazdámnak, ígérem, hogy kegyelmedet éppoly hűséggel fogom szolgálni, mint őt.

Jól van, te gyerek – nevetett John Rolfe. – Szolgáld te csak kapitányt. Jobban, mint az apjaurát, hahaha!

Széles, korlátos palló vezetett a fedélzetre. Azon csendben átlépegettem.

– A mindenit, de sötét van! Hát csak maradj itt valahol. Mindjárt hozok rendes ruhát. Ha már a kapitánynak ily bolond ötlete támadt…

Így szólt John Rolfe, és a gazdám után sietett, aki már eltűnt a fedélzeti lejáróban.

Egyedül maradtam, mégsem éreztem magányosságot.

Lekuporodtam egy kötélcsomóra, összehúztam magamon rongyaimat, és türelmesen vártam. Feltámadt a hideg szél, és itt a fedélzeten erősebben fújt, mint odalent a rakparti házak között. Néztem a fáklyasort, amely a pallótól a bejáratig húzódott. Valahányszor új vendég érkezett, a fáklyások meghajoltak előtte. Szép látvány volt. Mintha a szél himbálná a lángocskák gyöngyfüzérét.

Fáztam. A sebeim újra fájni kezdtek. Elálmosodtam. A szívem azonban tele volt boldogsággal.

Második fejezet

amelyben semmit sem ért egy beszélgetésből, mégis nagy öröm éri – Megtudja, hogy mi is az az elveszett gyarmat, és rémült pofát vág, talán maga sem tudja, miért

- Tegye bolonddá az öregapját!

– Ha mondom, hogy senkit sem ismerek!

– Amott jön John Martin kapitány. Őt sem ismeri?

– Már találkoztunk.

– No lám! Mégis itt állunk a hidegben, és kegyelmed fertályórája csak faggat.

– Nincs is hideg, kedve Gabriel Archer kapitány.

Suttogó hangokra riadtam. Ketten álltak előttem, és a hajó korlátjára támaszkodva beszélgettek.

Furcsán beszélgettek. Félszavakat mondtak, a mondatok felét jelentőségteljesen elharapták, olykor hosszasan hümmögettek, és a fáklyák idevetődő, gyönge fényében lopva méregették egymást. De hát aligha láthattak többet egymás szeme csillogásánál és hasított ujjasaik fehér selyembélésénél. Jómagam sem láttam sokkal többet belőlük. Az a Gabriel Archer szikár, hajlott hátú alak volt, nem túl magas, míg a társa kerek fejű, kerek testű, gyors beszédű ember.

– Tudja kedves barátom – magyarázta Archernek –, az élet mindig tartogat meglepetéseket. Hosszabb utak előtt jobban szeretem így megismerni az embereket.

– Hm. Akkor hát Martin kapitányban megbízhat. Ő is szereti így megismerni az útitársait.

– Vagyona van-e? És adóssága?

– Hkm… Ő még a jóemlekezetű Francis Drake admirálissal együtt hajózott.

– Akkor hát befolyásos ember. – Majd alkalomadtán szólok neki kegyelmedről, kedves John Ratcliffe.

– Megtisztel. Igazán nem is tudom…

– Lesz alkalma rá, hogy meghalálja.

Ismét elhallgattak, mert nagy zajjal többen érkeztek a hajóra. Egyesek hangosan szitkozódtak, mert a fáklyák világa után túlságosan sötétnek találták a hajó fedélzetét. Ők ketten fejüket vakargatták, és fázósan topogtak.

– Menjünk le, Mr. Ratcliffe. Rám fér egy pohár bor.

– Ne még! Fontos dolgot szeretnék mondani… Azaz kik is jöttek az imént?

– Ej, mintha nem ismerné őket! Az a nagyhangú Bartholomew Gosnold kapitány volt, Sir Thomas sógora. Többször járt már a tengerentúlon, és több felfedezés fűződik a nevéhez. Gazdag ember.

– Egyszóval ő biztos.

A hajó finoman hintázott a vízen. A szél elült, majd ismét feltámadt. Mozdulatlanul kuporogtam a kötélcsomón, és egyre azon fohászkodtam, nehogy éppen most kiáltson értem Smith kapitány. Ki tudja, mi baj származna abból, ha itt felfedeznének?!

– Azt mondta, biztos. Mi biztos?

– Hogy is mondjam? A mi barátságunk nem régi, tehát megkérdezhetem bátran: megbízhatom kegyelmedben?

Gabriel Archel kapitány felkapta fejét.

– Szóval úgy értettem – folytatta Ratcliffe –, hogy Bartholomew Gosnold kapitány biztosan benne lesz a gyarmati kormánytanácsban.

– Erre kíváncsi? Hogy ki lesz benne? – nevetett Archer.

– Csendessebben! Jönnek.

Valóban, ismét hullámzani kezdett a fáklyasor odalent, ahogy a szolgák sorban meghajoltak.

– Vigyázzon!

– Mire vigyázzak? Mitől fél? Istenemre, úgy viselkedik, mintha nem is volna vízen járó ember!

– Pszt! Úgy érzem, valaki figyel.

Ezekre a szavakra akkorát dobbant a szívem, hogy azt hittem, meghallják. Összehúztam magamat, amennyire csak lehetett, s még a szememet is lehunytam, meg ne érezze merő tekintetemet a hátán.

– Nekem ebből elég! Lemegyek a hajóba. S engem hiába kérdez, ki kicsoda és miféle ember. Bánja a fene! Kegyelmed se mai gyerek. Ráadásul saját hajójával vesz részt ebben a marhaságban.

– Csak egy naszáddal. Húsztonnás naszád. Hitvány jószág – motyogta Ratcliffe.

Az új társaság fellépdelt a pallón, majd eltűnt a lejáróban, de Gabriel Archer mégsem ment velük.

– Ha már kimondtam, megmondom. Ez az expedíció hitvány cirkusz csupán.

– És a kincsekről szóló történetek?

– Igazak. Egész hegyek vannak odaát aranyból. Termésaranyból! Csakhogy nem nekünk kéne a fogunkat érte odahagyni! Haj, haj, huszonhat esztendeje. Nagyot fordult a világ azóta.

Mert éppen huszonhat esztendeje volt akkor, hogy bátor emlékezetű Francis Drake admirális három évig tartó föld körüli útjáról hazavezérelte híres hajóját, az Aranyszarvast. Igen, igen, pontosan 1580-ban siklott a deptfordi kikötő rakpartjához a könnyű járású hajó.

Hihetetlenül kalandos út állt mögötte. Francis Drake admirális Plymouth kikötőjéből egész flottával indult útnak, hogy vállalva egy kockázatos utat a Magellán-szoroson keresztül, meglepetésszerűen rajtaüssön a spanyolok csendes-óceáni gyarmatain. A Magellán-szoros vad viharaiban sorra elvesztette a flotta minden hajóját. Mire megkerülte az amerikai szárazföldet, csak a vezérhajó az Aranyszarvas maradt meg.

A kalandos csaták után pedig gondolt egyet Drake, és továbbhajózott nyugatra. Három esztendő alatt megkerülte a földet, és egyetlen hajójával olyan zsákmányt hozott haza amilyet a világ még nem látott. Az Aranyszarvas méltó lett nevére. Mindenki, aki a flotta felállítására annak idején pénzt áldozott, 4100 százalék hasznot vágott zsebre.

– Látja, barátom – sziszegte Archer, miközben társa újabb kérdéseivel többször félbeszakította –, az volt az igazi… Drake, Frobisher, Hawkins meg a többiek azért harcoltak, hogy erőssé tegyék Angliát a tengereken. Ha angol zászló tűnt fel a láthatáron, a spanyol hajósok félelmükben önként megadták magukat. És ma? Hahaha! A spanyol ezüstflottákat hadivitorlások falkája kíséri, az angolok pedig hol bizonytalan, koszos gyarmatokra pazarolják a pénzüket, hol meg hiába keresgélik északnyugaton az átjárást a Csendes-óceánba.

– Éppenséggel nincs igaza, kedves Archer kapitány! Vegyük csak Christopher Newport kapitányt.

– Végre kegyelmed is ismer valakit!

– Ne gúnyolódjék! Szeretnék valami nagyon fontos dolgot mondani.

Elhallgatott.

– Mondhatom? – kérdezte nemsokára.

– Bánom is én! – felelte Archer ingerülten. Úgy látszik, kegyelmed a fehér asztal mellett sokkal kellemesebb barát, mint itt.

– Ide hallgasson! Ha éppen tudni akarja, Christopher Newport lesz az admirális.

– Nevetséges! Ezzel akar lehengerelni? Newport kapitány éppen igen alkalmas volna arra, hogy a nagyszerű Drake örökébe lépjen. Eddig négy amerikai várost sarcolt meg, és húsz spanyol gályát süllyesztett el.

– Őfelségének két krokodilust és egy vaddisznót hozott a Nyugat-Indiákról.

John Ratcliffe olyan áhítattal mondta ezt, hogy szorult helyzetemben is majdnem elnevettem magamat. Igaz, sose láttam még sem krokodilust, sem vaddisznót, mégis nevetségesnek találtam, hogy Jakab királyunk többre tartsa e fenevadakat, mint a húsz spanyol gálya elsüllyesztését.

Úgy látszott, Archer kapitány is ugyanezen a véleményen volt, mert meglepő leereszkedéssel hátba vágta társát.

– De nagy hólyag! Istenem de nagy hólyag!

Ratcliffe nem sértődött meg, ehelyett engem ijesztegetett, mondván:

– A mindenségit, folyton az az érzésem, hogy figyelnek.

– Elmondja végre, mit akar?

– Christopher Newport kapitány nekem jó barátom.

– Ejha!

– Na ugye? Hát hallgasson meg végre türelmesen!

– Szívesen megtenném, de már késő. Nézze csak, kik jönnek ott!

A kikötő bejáratánál ismét felharsantak a kürtök. A fáklyasor egyszerre hajolt meg. Valaki hangosan beszélt, elhúzta a szavakat, mint aki szónokol, vagy köszönt valakit.

Most a hajó mélyéből halk kiáltást hallottam. Eddig is szűrődtek fel zajok. Vidám muzsika, vad nevetés, pohárkoccintgatás, sokféle beszéd zavaros hangjai.

Ez a kiáltás azonban engem hívott.

Mozdulatlanná dermedtem, de a hidegtől úgy reszkettem rongyaimban, hogy az bizony mozdulatlanságnak sehogy sem volt nevezhető. A nappali fura enyheség süvöltő hidegnek adta át a helyét, és én nagyon fáztam.

– Sir Thomas Smith érkezett meg – mondta Archer.

– Ó! – hebegte Ratcliffe.

Miért remegett alázatos szorongás Ratcliffe hangjában, nem tudom, ám ha rajtam a sor, én sem tudtam volna mást kinyögni. Sir Thomas Smith neve az akkori agyamban nem a Virginia Társasággal, hanem csakis a konyhával és sorsom hirtelen változásával volt kapcsolatban.

Még pár perc, és végleg eldől a sorsom. John Smith kapitány mindjárt apja elé áll, és azt mondja: „Atyám, volt kegyelmednek egy nyársfogó legénykéje. Adja nekem, apródommá teszem.”

Vajon mi lesz a felelet? Nyöszörögtem, reszkettem.

– Hallotta?

– Mit, kedves Ratcliffe kapitány?

– Valaki van itt a fedélzeten.

– Ne bolondozzék folyton! Gyorsan mondja el, mit akar, mert, ha ideér Sir Thomas, feltétlenül lemegyek.

„Atyám, volt kegyelmednek egy nyársforgató legénykéje. Adja nekem, apródommá teszem. Vajon mi lesz a felelet?

Eltakartam arcomat, és ujjaim közül figyeltem, hogyan közlekedik Sir Thomas Smith, London és talán az egész világ leggazdagabb embere. Kövér, hatalmas alakját jól kivehettem, hiszen a fáklyás sorfal megbomlott körülötte, s utána nyomult a szolgák hada. Egész fényözönben vonult a hajó felé.

Sir Thomas nem ment, és nem lépkedett. Vonult. Vonulása mégsem katonás erőt, inkább valami puhány erőszakkosságot mutatott.

Vajon mi lesz a felelet?

„Vidd…” – mondja majd egyszerűen?

„Még mit nem!” – feleli mogorván?

Eleredtek a könnyeim. A két leselkedő kapitánnyal már mit sem törődtem. Ráhajtottam fejemet a kötélcsomóra.

– Nos, Ratcliffe barátom? – Archer hangjában gúnyos sürgetés csengett.

– Lehet-e kegyelmed rá számítani?

– Hasznom van-e belőle?

– Nagy a tét! Most már csak az a kérdés, kikre számíthatunk.

– Kikre…? Hm. Mondja meg végre, miben!

– Én már mondtam egy nevet Christopher Newport kapitányét.

– Én is mondtam. John Martinét. No meg a magamét.

Sir Thomas Smith ekkor ért fel az Aranyszarvas fedélzetére. Ő bezzeg nem szitkozódott, mert megvilágították előtte a lejáratot. Fény esett a két leskelődőre is, akik hangoskodó tisztelettel köszöntötték a lovagot, bizonygatván, hogy csakis őrá vártak.

A főárboc eltakart, sötétben maradtam. Ezért láthattam és hallhattam, amint Ratcliffe visszafogja Archert, és így szól hozzám:

– Mondja csak, az a John Smith, akivel odalent találkoztunk, rokona talán Sir Thomas Smithnek? A fia volna?

– A fia? – nevetett Gabriel Archer. – Sir Thomasnak nincs is fia! Sir Thomas Smith gazdag és hatalmas úr, az a John Smith pedig csak egy nagyszájú, buta paraszt.

Ha most azt hiszitek, hogy életem legmozgalmasabb napjának új meglepetésére egy világ omlott össze bennem – nagyon tévedtek. Ha azt hiszitek, hogy csalódottan és új félelmekkel telve bámultam magam elé – megint csak tévedtek.

Nem volt nálam boldogabb ember, amikor megtudtam, hogy John Smith kapitánynak semmi köze Sir Thomas Smithhez. Sőt megdühödtem, hogy nagyszájú, buta parasztnak nevezte az az ellenszenves, gunyoros Archer.

Mentem ám nagy bátran a hajó mélyébe.

A lépcső alján várt Smith kapitány. Egész öltözet ruhával várt.

– Siess! – mondta. – Azt akarom, hogy mögöttem állj a vacsoránál.

Magamra kapkodtam a ruhát. A cipő szorított egy kicsit, de nem törődtem vele. Amikor már felöltözve ott álltam előtte, vizes ruhát nyomott a kezembe, hogy törülném le véres és piszkos képemet.

– Kapitány uram – suttogtam közben –, nagy újságom van! Kihallgattam két embert a fedélzeten.

Mintha meg sem hallotta volna, ment az ebédlőterem felé. Én meg utána.

Hát ahogy beléptünk szinte mellbe vágott a sűrű füst. Akkortájt jött divatba itt Angliában az indiánok csodatevő füve, a dohány. Emlékszem, olyan drága, különös valami volt, hogy nemcsak az árát kérték meg alaposan, hanem mindenféle mendemonda is járta felőle. Megtisztítja a vért, serkenti az agyat, és aki mélyet szippant belőle, az napokig nem kíván sem ételt, sem italt.

Mondogatták is a konyhán, hogy a szegények között kellene szétosztani a „herba nicotianát”: talán könnyebben bírnák az éhezés.

Annyi biztos, hogy azok a hosszú hajú, tollas kalapos, csipkében-bársonyba-brokátba öltözött nemes lovagok, akik itt szítták, nem veszítették el tőle az étvágyukat.

Az Aranyszarvas hajdani ágyúfedélzetéről elhordták már mind a régi mozsarakat és csatakígyókat.

Elhordták a lőszeres hordókat és a golyóbisokkal teli ládákat is. A gerendákat pedig bordóvörösre festették, és középre beállítottak egy óriási, sárkánylábas ebédlőasztalt.

Azon párolgott és illatozott most a töméntelen pecsenye. Azon csillogott a sok kristálypohár. A drága damasztabroszra már ki-kilöttyent a nehéz vörös bor. Még meg sem érkezett Sir Thomas Smith, vendégei, a pipázó lovagok és nemesurak már alaposan belaktak a mindenféle finomságból.

– No, fiú – csapott a vállamra Smith kapitány –, tudod-e hogy én ki vagyok?

– John Smith kapitány az én gazdám. – És hozzátettem nagy büszkén: – Azóta tudom már azt is hogy Sir Thomasnak nincs fia. Nagyon köszönöm mégis, amit értem tett, uram.

Akkorát nevetett, mintha részeg volna. Pedig nem volt ő részeg soha.

– Honnan tudod?

– Éppen az a két ember beszélte, kapitány uram akik…

Elakadtam. Féltem, hogy még utóbb kikottyanttom, amit róla mondtak.

– Tudod-e, hova készül ez a sok derék nemesúr?

– Amerikába.

– De miért?

– Kincsekért. Meg valami gyarmat dolgában.

– Úgy ám! Megkeressük az elveszett gyarmatot. Úgy ám! Van, aki csak zsebkendőt veszít el, van aki egy egész gyarmatot.

Így mondom én is: az elveszett gyarmat. Pedig hát valójában nem veszett el, éppen csak nem sikerült megtartani.

Soha még ennél zavarosabb históriát! Ha meggondolom, akkor már egész London a virginiai varázslatról beszélt. Erdei manókról, rettentő boszorkányokról, emberevő indiánokról, mindenféle ördögi machinációról. Ha a virginiai gyarmat szóba került, mindenki rémülten forgatta a szemét.

Már huszonhat esztendővel ezelőtt, amikor még bátor Drake portyázott a vizeken, felmerült valakiben a gyarmatalapítás gondolata. Hiszen az angol hajósok – az angol kalózok, ha úgy tetszik – végigportyázták akkoriban Amerika partjait.

Ha Magellán délen megtalálta az utat a Csendes-óceánhoz, miért ne sikerülne északon is felfedezni egy ilyen átjárót?

Anglia azóta is az Északnyugati átjáró keresésének lázában ég.

Élt pedig a jóemlékezetű Erzsébet királynőnk udvarában egy tehetséges és bátor lovag. A nevét jól ismeritek. Sir Walter Raleigh. Az Észak-Amerikáról szóló első híradások után addig hízelgett a királynőnek, amíg engedélyt kapott egy amerikai telep alapítására.

Ily módon Raleigh már 1584-ben megkapta az engedélyt arra, hogy „felfedezzen és betelepítsen olyan elhagyott, barbár földeket, amelyeket még nem szállt meg keresztény herceg vagy keresztény nép.

Ebben az engedélyben bizony benne reszket akkori félelmünk a pápista spanyoloktól. Nem csoda, hiszen akkoriban épült a spanyol kikötőben Anglia megrohanására a híres Győzhetetlen Armada, amelyet – mint tudjuk – Francis Drake győzött le. No meg a vihar.

1584-ben Raleigh tehát kiküldte két hajósát, Philip Amadast és Arthur Barlow-t akik gyarmatot ugyan még nem alapítottak, csupán két indiánt hoztak magukkal, no meg a felfedezett partszakasz – nevét.

Addig úgy tudtam, hogy Sir Walter Raleigh a „szűz” királynőnk iránti tiszteletből nevezte a felfedezett területet Virginiának.

Azon a búcsúvacsorán megtudtam az igazat. A part indián neve Vingandakoa, amit aztán Erzsébet királynő addig mondogatott, addig formálgatott, amíg ki nem sikeredett a száján saját maga dicsőségére ez a név: Virginia.

Annyi biztos, már következő évben Sir Charles Grenville áthajózott az Újvilágba száz telepest, akik Sir Walter parancsa szerint egy bizonyos Ralp Lane vezetésével át is vészeltek ott egy telet. Hanem a tél, úgy látszik, nem volt ínyükre, mert kapva kaptak az alkalmon, amikor Sir Francis Drake egy potyaútján arra hajózott. Felkéredzkedtek a hajójára, és haza is jöttek rendben, ami még nem lett volna baj – csakhogy Sir Charles Grenville visszatért a telepre a Raleigh küldötte utánpótlással…

Visszatért, de a telepnek nyomát sem találta. Bizonyára vállat vont, és jó ideig hallgatott a dologról. A Drake által hazaszállított embereknek pedig Sir Walter bottal üthette a nyomát. Annyi biztos, hogy elterjedt a hír: a virginiai gyarmat körül valami nincs rendben.

Sir Charles Grenville mindenesetre hátrahagyott tizenöt embert, hogy a „hódítás jogát fenntartsák”.

Sir Walter Raleigh nem nyugodott, és már a következő esztendőben új expedíciót indított John White vezetésével. Százötven embert és néhány asszonyt hajózott át John White, akiknek feladata volt, hogy felkutassák a hátrahagyott tizenöt telepest, és új kolóniát alapítsanak a Chesapeake-öbölben. S az újabb meglepetés! A tizenöt telepesnek White emberei nyomát sem lelték. Úgy vélték, talán az indiánok ölték meg őket. A flotta parancsnoka azonban nem engedte őket máshol partra szállni, így hát a régi helyen építették fel az új telepet, ami nagy hiba volt, ha a babonának hinni lehet.

John White hazatért Angliába. Az odaát maradt telepesek azonban szavát vették, hogy az utánpótlást ő maga hozza majd. Lássa és ellenőrizze, hogy megkapnak-e mindent, amit itthon összeállítanak a részükre. John White a szavát is adta, a visszatérésre azonban évekig nem került sor. Angliánk már a háború lázában égett: 1588-ban megindult ellenünk a Nagy Armada, amelynek szétzúzásában John White is részt vett, akárcsak a többi derék angol kapitány. Csak 1591-ben jutott vissza Virginiába.

A telepeseket nem találta.

A gyarmat tehát megvolt – csak nyoma veszett. Elveszett. Legalábbis Raleigh ezzel hitegette a királynőt, amivel őfelségét megnyugtatta talán, ellenben a babonás mendemondáknak egész légióját kavarta fel.

– Az is meglehet – nevetett most egy bizonyos Percy hadnagy, aki a gazdám mellé került az asztalnál –, hogy telepeseknek gyöngyéletük van odaát. Lehet, hogy barátságos indián törzsre bukkanván, töméntelen kincsre találtak, és most vígan élik világukat.

A körülöttük ülők buzgón bólogattak. Maga Sir Thomas Smith is, akinek a megjelentek üdvözlése után első dolga volt, hogy hatalmas szelet szarvaspecsenyét vegyen a tányérjára. Jócskán nekilátott az evésnek.

Smith kapitány az ürühúsból vett, mártással megöntözte és elgondolkozva mondta:

– Lehet, hogy új Eldorádóra, bukkantak az eltűnt emberek. De hát mi hasznát vennék ott a kincsnek? Azt mondják, az indiánok semmire sem becsülik az aranyukat.

– Az a fontos, hogy mi megbecsüljük – nevetett Wingfield. Kezével előkelő mozdulatot tett, mintha az egész társaságnak beszélne, noha csak a közelében ülők figyeltek rá.

– Hányan vannak itt Angliában, akik nem tudnak élni az arannyal? Gondoljon az uzsorásokra akiknek kopott köntöse, piszkos boltocskája mit sem szól a hatalmas kincsekről, amit rejtegetnek.

– Meg kell találnunk az elveszett gyarmatot – recsegte Sir Thomas Smith. Be kell befejeznünk, amit Sir Walter elkezdett. A nemes lovag 1602-ben küldött utoljára hajókat az elveszett gyarmat felkutatására. A sikertelenség megharagította Jakab királyunk őfelségét. Hkm… persze más okok is közrejátszottak. Sir Walter Raleigh a Towerben raboskodik, és a hajdani királynői engedély visszaszállt a koronára.

Az asztal fénylett, pompázott és illatozott. A kifosztott tálak helyébe új ételhalmok gyűltek. Már fátyolosak voltak a szemek, és reszelősek a torkok.

Sir Thomas ünnepi beszédre emelkedett. Mindenki elhallgatott.

De mégsem. Volt, aki ezt a beszéd előtti feszült pillanatot használta ki arra, hogy a fülembe sziszegje:

– A ruhámat hordod, te rongyos?! Mars vissza a konyhára!

Magamforma fiú furakodott előre a tömegben, és megállt szemközt, az asztal másik oldalán, Christopher Newport kapitány háta mögött. Onnan nézett rám gyűlölködve Sir Thomas beszéde alatt.

– Holnap indul a flotta! – kiáltotta Sir Thomas Smith, mert ő is, mint a kövér emberek általában, kiabálva és erőszakosan beszélt. Olyan, volt minden szava, mint a járása. Türelmetlen, ingerült, lekezelő. – Holnap indulnak az urak. Jegyezzék meg, hogy a hajójukon és a telepen katonai fegyelmet követelünk. Nincs vita: a flotta admirálisa Christopher Newport kapitány. Nem kalandozni mennek, hanem telepet alapítani. Őfelsége kemény kézzel sújt le azokra, akik háborút provokálnak Spanyolországgal! Nekünk nem a spanyolok hajóira, hanem az indiánok aranyára van szükségünk. Megértették?

Sir Thomas pár perccel előbb még más hangon beszélt. Akkor másképpen is néztek rá. Most olyan kifejezéstelen szemekbe tekinthetett, amelyek nem mondtak, sem igent, sem nemet.

Eszembe jutott, miket mondott Archer kapitány odafent a fedélzeten.

Körülnéztem, de nem tudtam felismerni, hiszen oly sok hozzá hasonló alak állt itt.

– Az urak megkapják majd a Londoni Tanács utasításait, most röviden mégis elmondom. Ha tehát Isten kegyelméből megérkeznek Virginia partjaihoz hajózható folyóban keressenek biztos kikötőt. Minél mélyebben nyúlik a hajózható rész a szárazföldbe, annál jobb. Ha pedig két főága volna a folyónak, azt válasszák, amely leginkább hajlik északnyugatra, mert így hamarabb elérhetik a másik tengert.

(Wingfield a gazdámhoz hajolt. S hallottam, ahogy mondja: „Figyeljen, kérem, ez az első feladat. Az Északnyugati átjáró keresése.”)

– Newport admirális – Sir Thomas szinte rákiabált a kapitányra –, ha megtalálták azt a folyót, ne siessenek mindjárt partra hurcolkodni. Az állandó ide-oda hurcolkodás töméntelen időveszteséggel jár. Az élelmük is meg a holmijuk is kárát vallja, Csónakokkal nem lehet baj nélkül megoldani az ilyesmit, és a Társaság fizet rá a dologra.

– Sir, nyugodjék meg – bólintott tisztelettel, de hidegen Newport. – Nem először szállok partra.

– Jól van, jól van. Hát csak úgy mondtam. Mert, ha kiválasztják a helyet, amelyet egy ötventonnás hajó még könnyen elérhet, hát ott már partra szállhatnak. A folyó torkolatától legalább száz mérföldre legyenek. Ha messzebb, még jobb.

Most a gazdám hirtelen felemelte a kezét.

– Megbocsásson, Sir – mondta –, ha ilyen mélyen behatolunk, esetleg szem elől téveszt majd az utánpótlás.

– Máris az utánpótlás! – harsogta Sir Thomas. Előbb maguk érjenek oda, barátom!

– Őröket kell hagyni a tengerparton.

– Hát persze! Ez is benne van az utasításban. Kedves John Smith kapitány, azt hiszi kegyelmed, hogy másnak nincs ilyen tapasztalata?

Hát jó. A gazdám elhallgatott, és elmerülten simogatta a szakállát. Csak később tudtam meg, hogy valahányszor a szakállát simogatja Smith kapitány, befelé nevet.

– Két óvó rendszabályt tartsanak be következetesen. Először: a kiválasztott folyó torkolatában építsenek kisebb házat húsz ember részére, akik az őrséget ellátják.

– Megbocsásson, Sir, tíz ember elegendő – szólt közbe a gazdám, és szabadkozó tekintettel nézett körül.

– Mit beszél, kérem! – csattogott Sir Thomas. – Ez már mégiscsak sok! Micsoda örökös rendbontás ez?! Ha én húsz embert mondtam, az utasításokban is annyi van. Kövér kezével dühösen intett a titkárának, aki sebesen előkotort mindenféle mappák közül egy árkus papirost. Megnézte, és zavartan mutatta Sir Thomasnak. – Na, szóval tíz?… Ha tíz, tíz. Annyian maradjanak a folyó torkolatában, hogy könnyű csónakon hírt vihessenek a telepre bármely flotta közeledéséről. Másodszor: ne tűrjék el, hogy a bennszülöttek megtelepedjenek a kolónia és a tengerpart közötti szakaszon. Az efféle vadak szívesen átállnak az ellenséghez, akár francia, akár spanyol. Ez fontos, nagyon fontos uraim! No mármost, ha partra szálltak, hatvan embert osszanak háromfelé. Tízen maradjanak a kikötőben, húszan-huszonöten az élelemnek szolgáló raktárházakat építsék, ugyancsak ennyien erdőt irtsanak. Negyven ember két hónapig felfedező utakat tegyen Newport és Gosnold urak parancsnoksága alatt. Ha útjaik során hegyeket látnak, Gosnold kapitány húsz emberrel nekivág és felfedezi. Hat darab csákányt vigyen magával a csapat. Hátha ércekre lel…

(Sir Thomas reménykedve felsóhajtott, Wingfield pedig ismét a gazdámhoz hajolt: „Ez a második és legfontosabb feladat. Aranyat lelni! Hehehe!”)

– No hát, urak, nem akarok sokat beszélni. Az utasításokban még az is áll, hogy a felfedező csapat másik húsz tagja jeleket hagyjon maga után a folyón, és tartalék csónakot is vigye magával, mint itthon a temzei bárkák. Annyit ne feledjenek: ha megtalálják a folyó forrását, nézzék meg, hátha a hegy másik oldalán is ered forrás, és az talán a másik oldalon a Kelet-indiai-tengerbe folyik. Továbbá: ok nélkül ne bántsák a bennszülötteket. Kereskedjenek velük, és vásárolják meg gabonájukat, mielőtt megértenék letelepedési szándékukat.

Őrizzék indián vezetőiket. Azon a földön nincs se ösvény se út. Aki eltéved, a halál fia.

Viselkedjenek higgadtan, urak. Ne essenek neki minden szíre-szóra a vadaknak. Hozzászoknak a fegyverekhez. Embereink halálát akármi okozta is, ne verjék nagy dobra, mert a vadak rájönnek, hogy csak közönséges emberekkel van dolguk.

A település számára egy nagyobb tisztást keressenek. Az erdő jó búvóhely a vadaknak. Ami a telep helyét illeti, hát lapos, mocsaras területet ne válasszon, Newport admirális. Legjobb megfigyelni az indiánokat. Ha a vadak szép szál emberek, a vidék is egészséges… Csakis a parancsnokok illetve a kereskedők vásárolhatnak. A hajósok és a katonák nem csereberélhetnek a vadakkal, mert elkapatják őket.

Végezetül, urak. Ha partra szállnak, első dolguk a raktárak felépítése legyen. Ezen dolgozzanak a mesterek akkor is, ha történetesen a jelenlevők személyes szolgálatában állnak. A város utcái legyenek szélesek, és a piactérre torkolljanak…

– Megbocsásson, Sir… – Az én gazdám, úgy látszik, nem nyughatott ezen az estén. Felállt, körülnézett, majd egyenesen Sir Thomashoz intézte szavait: – Megbocsásson, Sir, mint tudni való, nemrégen érkeztem haza Angliába. Eddigi életem tele volt kalanddal, veszélyes megpróbáltatással. Ha mind elmondanám, talán hajnalig sem végeznénk. Annyit fogadjanak el, hogy minden kaland egy-egy tanulság is. Éppen egy ilyen tanulság késztet arra, hogy ne fogadjam el az utasítások szövegét teljes egészében. Úgy vélem, nem a raktárak építése az első. Előszőr erődöt kell emelni!

Körülnézett. Én meg csodálattal bámultam rá. Ha nem is tűnt el torkomból a furcsa szorongás, Smith kapitány puszta látása is fellelkesített. Daliás alakja, dús szakálla, bátor barna szeme, zengő hangja valóban tiszteletet követelt.

Tapsot vártam és lelkes vivátozást. Az erődépítés kézenfekvő, okos tanács volt, és ez a sokféle jó tanács meg utasítás amúgy is szinte megpezsgette az ember vérét: gyerünk, gyerünk a kalandok elébe!

Mély csend volt.

A lovagok mereven a tányérjukra néztek.

– John Smith kapitány – mondta lassan Sir Thomas –, ha nem tudná, az utasításokat Jakab királyunk őfelsége aláírta és szentesítette. Ebből elég. Punktum! – Megbicsaklott a hangja, aztán megint hangosan szónokolt: – Hozzáteszem, uraim, a legfontosabbat: a telep kormányzásával hét embert bízott meg a Londoni Tanács. A hét ember neve egyelőre titok! Titok, amelyet a telep kormányzására egyéb okmányokkal együtt ez a ládikó rejt.

Sir Thomas ekkor felemelt az asztalról egy kicsi, ébenfekete rézveretes ládát. Felmutatta, és ünnepélyes mozdulattal átnyújtotta Newport admirálisnak.

– Őfelsége és a Társaság Tanácsa nem akarja, hogy bármiféle széthúzás miatt már az út alatt gáncs érje a telep kormányzóságának tagjait, a névsort titokban tartani parancsolja. A ládikó csak a partraszállás estéjén nyitható el. Sértetlenségéért kegyelmed felel!

Izgatott mozgolódás támadt az asztal körül. Megcsosszantak a nehéz csizmák. Pusmogtak és nyakukat nyújtogatták a nemes lovagok. Vajon kiknek a nevét rejti a ládikó? Ó, az a titokzatos ládikó!

Faragott ébenfáján csillogtak a rézveretek. Ott hevert Newport kezében, és mintha hívogatott volna: „Gyertek, most kukkantsatok belém! Ez az utolsó alkalom. Mert, mától kezdve fegyveres őrök vigyáznak reám.”

Sok minden függ attól, ki lesz az a hét ember odaát…

– Igaza volt hallottam egy halk, óvatos hangot a hátam mögött –, ez a John Smith egy nagyszájú, buta paraszt…

– Ej, fene bánja! Fontosabb most a ládikó! Kegyelmed azt mondta odafent, hogy Newport jó barátja.

– No látja, erről akartam beszélni odafent. Ugyanis Wingfield…

A vállam felett óvatosan hátralestem. Hát ők azok! Ilyennek képzeltem őket valóban. Archer hosszú arcú, bágyadt szemű ember. Nem is az orra tövéből, hanem valahonnan a szeme sarkából húzódik két mély ránc a szája szögletéig. Az orra pedig, mint a csecsemőké, pisze.

Ratcliffe sem volt alacsonyabb nála, kerek feje, zömök alkata mégis alacsonyabbnak mutatta. S noha vonásai lágyabbak voltak, tekintete mosolygósabb, sűrű szemöldöke és keményen összeszorított, keskeny szája számító és kegyetlen természetéről árulkodott.

John Smith kapitány hátrafordult. Poharára mutatott, amelyet gyorsan színültig töltöttem vörös borral.

Most mindenki felállt, és magasra emelte poharát. Az Aranyszarvason összegyűlt vendégsereg ivott az út sikerére. John Smith csillogó szemmel, nevetve fordult hozzám.

– Tölts még eggyel, fiú. És ne vágj olyan rémült pofát!

Harmadik fejezet

amelyben keserű tapasztalatokat szerez a hajóról, a természetről és az emberekről egyaránt – Az első párbaj és Smith kapitány első története

Kifutottunk végre a nyílt óceánra.

1607 januárjának végét számláltuk már. S azt mondom, végre kifuthattunk a nyílt óceánra.

Oldalozó sorban három hajó hasította a kék hullámokat. Elöl úszott Christopher Newport kapitány zászlóshajója, a száztonnás Sarah Constant. Mögötte Bartholomew Gosnold kapitány vezényletével a negyventonnás Goodspeed, végül e rövid sor végén egy kicsiny, mindössze húsztonnás naszád, amelynek kapitánya és tulajdonosa, John Ratcliffe az elindulás napján a hangzatos Discovery nevet adta.

Ismétlem, végre a nyílt vízen voltunk.

Mert ennél balszerencsésebb indulást még aligha látott a világ.

Azt a bizonyos búcsúvacsorát követő napon, 1606. december 20-án hiába úszott ki a három hajó Deptford kikötőjéből. Alig jutottunk a Temze torkolatánál Downes homokpadjaihoz, kemény ellenszél vágott az arcunkba, végigsüvöltött a kötelek között, megrángatta a vitorlákat, vészesen megdöntötte a hajókat, és csakhamar úgy felkorbácsolta a Csatorna vizét, hogy nem volt utunk többé se előre, se hátra. A három hajó kidobta vasmacskáit, és horgonyon várta a vész elmúltát.

Hat hétig vesztegeltünk Downes homokpadjainál.

Mit is mondhatnék arról a hat hétről? Nincs abban semmi érdekes, hogyha három hajó egyhelyben vesztegel.

Először is megismertem gazdám úticsomagját, amelyről kezdetben azt képzeltem, hogy mindenféle csodákkal, drága ruhákkal teli láda. De bizony egymagam is könnyen elvonszoltam, ha kellett, mert abban jó prémes téli gúnyán, egy pár magas szárú csizmán, egy dupla csövű pisztolyon és néhány apróságon kívül alig volt valami, ha történetesen le nem vetette hozzá díszes mellvértjét. Márpedig attól csak ritkán vált meg; büszkén viselte, és sokszor elmesélte történetét.

Aztán megismertem James Brumfieldet.

A behajózás napján történt, amikor örömmel hallottuk, hogy helyünk a zászlóshajón, a Sarah Constanton lesz. Newport kapitány maga osztotta el az embereket, és vigyázott arra, hogy az expedíció részvényeseiből, aztán a kereskedőkből, a katonákból és a kolónia részére felfogadott mesterekből minden hajóra azonos arányban jusson.

– Smith kapitány, üdvözlöm! – nyújtotta kezét a gazdámnak, amikor a fedélzetre léptünk.

– Örülök, hogy a hajóján lehetek, kapitány. Rendelkezzék velem. Hajóztam már, és nem is keveset.

– Igen, igen, hallottam – bólogatott Newport, és felemelte ujját. – Ha ugyan hihetek a szóbeszédnek. Mondja csak, valóban megtörtént mindaz, ami…

– Még több is! – nevetett erős hangján John Smith.

– Percy hadnagy mellé osztom. Alkalomadtán az első fedélzeten lesz a helye.

Alkalomadtán, vagyis csata idején. Mert olyankor a hátsó fedélzet a kapitány parancsnoksága alá kerül, az első fedélzeten pedig a kapitány első helyettese, a hadnagy az úr. Bizony, a hajón egyedül a hadnagynak nem parancsol senki más, csakis a kapitány. Ő még a hajómarsallnál és a hajókáplárnál is nagyobb úr, ami pedig nem kis dolog.

És mondjam-e, hogy akinek mindenki parancsol – az a hajósinas?

– Ki vagy?! – ordított rám a fedélzetmester.

– Tom Savage a nevem, parancsára! – kiáltottam.

– Nem látlak a listán! Hogy kerülsz ide?

– Newport kapitány parancsára!

– Az más, Melyik oldal vagy?

Ostobán hallgattam. Melyik oldal, melyik oldal? Isten tudja.

Körülnéztem, hogy melyik oldal vagyok.

– Ne cicázz, ne cicázz; büdös kölyök, az istenedet! – ordított a fedélzetmester. A többiek nevettek.

– Az én társam lesz! – kiáltotta valaki.

Ránéztem. Ugyanaz a fiú volt, aki a búcsúvacsorán megfenyegetett.

Most odalépett hozzám, és azt mondta:

– Látszik, hogy szárazföldi patkány vagy. Tudhatnád, hogy a kapitány parancsnoklóhelye a tatemelvény, a hajó végén. Onnan mindent lát. Látja, hogy mi történik a hátsó fedélzeten, a középfedélzeten és a hajóorrban. Látja mindkét árboc megfigyelőkosarát is. Ha előrenéz, a hajó tengelyében jobb és bal oldalra oszthatja a fedélzetet. Mindkét oldalon egyformán van tennivaló. Ha a hajó manőverezik, a jobb oldali őrség a vitorláknak csak jobb oldalát kezeli, a bal oldali, csak a balt. Ugyanaz a társaság nem futkározhat keresztbe a fedélzeten. Érted?

– Értem – bólintottam, és barátságosan a kezemet nyújtottam –, és köszönöm, hogy kisegítettél az imént. Az igazat megvallva, még most sem tudom, hogy a jobb vagy a bal oldali őrségben vagyok-e.

– Ostoba! A hajósinas nincs egyik oldalon sem. Az a kötelessége, hogy mindig ott legyen, ahol szükség van rá.

Hirtelen kimondtam:

– Ugye, tegnap csak ugrattál… – De tüstént meg is bántam.

Hiba volt, bizony, nagy hiba… Még most is látom erőszakos majomképét, amely hirtelen kipirult haragjában vagy talán sértett hiúságában. Nagyobb volt és idősebbnek is látszott nálam, most pedig még jobban kihúzta magát, és remegett a szája széle.

– Még nem mondtam, hogy James Brumfield a nevem. És ajánlom, hogy így is nevezz. Mindig a teljes nevemet mondd, mert én nem vagyok sem barátod, sem pajtásod. Ha a fedélzeten társamul is fogadtalak, ez annyit jelent, hogy én Newport kapitány apródja vagyok, és te az én szolgám.

Felkiáltottam:

– Én John Smith kapitány apródja vagyok!

– Marha! – sziszegte James Brumfield. – Nem vagy te senki és semmi, csak egy nyavalyás nyársforgató. A gazdád egyszerűen ellopott a konyháról. Egy szót szólok, és úgy visszavisznek, mint annak a rendje. Még a füledet is kilyukasztják, mint a szökött szolgákét.

Rémülten a fülemhez kaptam. A sírás fojtogatott.

– A ruhámat pedig vedd le!

– Nincs másik.

– Ma este szépen, tisztán visszaadod.

– És holnap? Holnap?

– Fogd be a pofád! Ej, csináld a dolgodat!

Váratlanul arcul csapott, és magamra hagyott.

Nem mentem utána, nem ütöttem vissza. Megdöbbenve és megrettenve álltam. Végigfolyt arcomon a könnyem.

– James Brumfield, James Brumfield – suttogtam a nevét.

Tudtam én jól, hogy ugratni fognak, és viccelődnek velem. Megszoktam a konyhán, hogy én legyek mindenki bolondja. Mégis csalódtam. Hiszen ezen a hajón csak két fiú volt, ő meg én. S mi sem lettünk jó barátok.

Sok mindent megtanultam és megismertem.

Megtanultam bizony – a hat keserű hétnél jóval rövidebb idő alatt –, hogy könnyebb is, szebb is a vihart, a hajót meg a kalandokat meleg tűz mellett kuporogva elképzelni, mint valóságosan is átélni.

Megtanultam – úgy-ahogy a hajósregulát. Jóllehet még ma sem tudom pontosan, ki kinek van alárendelve. Ma is csupán annyit tudok, hogy a kapitány a hajón maga az isten. Úgy, ahogy mondom, ő a mindenható és a mindentudó, az ő akarata mindenkor szent.

És hadd mondjam el, ha nem untatlak titeket e hosszú történettel, nagy a hajót én örökre megszerettem. Az én szememben a hajó csodálatos lény, és csodálatos világ. Parányi emberi világ. Van benne jó is, rossz is egyaránt. És van benne isten is, a kapitány személyében. Őnála csak egyetlen nagyobb úr van: maga a természet. S megtörténik nemegyszer, hogy a kapitány a természeten is győzedelmeskedik.

No jó, hát ezeket csak úgy mondom, mint a magam gondolatát. Az igazi hajósok nem tartják ám se különös lénynek, se pici emberi világnak a hajójukat.

Azért is nem lesz belőlem sohasem hajós.

Megtanultam, hogy kiféle-miféle a fedélzetmester meg a kötélmester. Láttam – bár-ne láttam volna! – ítélkezni a hajómarsallt, és naponta hallottam a hajókáplár üvöltözését, ahogy fegyverforgatásra és fegyelemre oktatta embereit. Megtanultam, hogy a hajóorvosra nem osztanak soha semmiféle szolgálatot, baj esetén azonban köteles ellátni minden betegét. Az ám, de mi történik akkor, ha maga a hajóorvos betegszik meg? Nagy baj… de hát a hajón van másfajta kötelesség is.

Köteles mindenki mindenkin segíteni.

Csakhogy ez még korántsem barátság! Bizony, ezt is megtanultam én.

Hát végre kint futottunk a nyílt óceánon. Hátunk mögött hagytuk a Csatorna hánykolódó vizét, és egyenletes északi szélben, ragyogó napsütésben, felhőtlen ég alatt igyekezünk legközelebbi célunk, a Kanári-szigetek felé.

Hej, micsoda boldogság volt látni a hatalmas fehér vásznakat, a szállongó sirályokat, a magasban százával és ezrével röpülő madárseregeket!

Emlékszem, egy napon – hétfői napon, mert így szól a szabály – a hátsó fedélzet alatt, a kormányállásba ereszkedtem, hogy kötelességem szerint gondosan megtisztítsam az iránytű díszes szekrénykéjének üvegfedelét.

A kormány rúdjánál fiatal hajóslegény állott. Rám kacsintott.

– No, kölyök – kérdezte –, hol a gazdád?

– A kapitány úr a kapitány úrral társalog…

Meghökkentem magam is. Aztán nagyot nevettünk.

– Hogy a fenébe! No, nézd csak – beszélni is alig tudtam hirtelen jókedvemben –, most látom, hogy itt mennyi kapitány jött össze!

– Úgy ám – mondta a legény –, Newport kapitány, Kendall kapitány, Archer kapitány, Martin kapitány. Ki itt, ki ott szerezte a kapitányságot. Aztán hordják halálukig. A mindenit! A te gazdád hogyan lett kapitány?

– Hát én bizony nem tudom. Smith kapitány… izé…

– Azt mondják, saját magát nevezte ki kapitánynak… hehe… jó vicc, mi?

Elkomorodtam. El is szomorodtam.

– Nem hiszem… – motyogtam bizonytalanul.

Elhallgatott. Azt hitte talán, valami titkot rejtegetek előtte. Azért még sokszor rám kacsintott, hogy hohó, hát tudja ő, amit tud!

– No megállj, Tom, itt jön a te igazi gazdád! – mondta hirtelen.

Éppen az olajfürdőjében finoman rezgő mágnestűben gyönyörködtem. Most lecsaptam a fedelét, és izgatottan fordultam hátra. James Brumfield állt mögöttem.

A hathetes veszteglés alatt szinte alig láttam. Az utóbbi hetekben pedig, mintha csak a tengerbe veszett volna, soha nem találkoztunk.

– Befejezted? – csattant a hangja.

Befejeztem, persze hogy befejeztem. Ámbár, ha nem jön, talán még jó ideig elgyönyörködtem volna a szép műszerben. Mert hát mi a hajósinas jutalma az egész heti robotért? A hétfői nap, amikor kitisztíthatja végre az iránytű üvegfedelét, és amikor ez megtörtént, megkapja zsoldját – a fél kancsó sört. Ráadásul az árbockosár után a kormányállás a legérdekesebb hely a vitorlás hajón. Az árbockosárból ugyanis mindent látni – a kormányállásból pedig hátra lehet ám nézni az elhagyott útra, a hajó V betű formájában táguló nyomvonalára.