Jud Meyrin: Rózsakői rejtélyek 3 – A Kristály Villa titka

©Megyeri Judit, 2024

Szerkesztés és korrektúra: Tira Nael

Borító: Chris Covers – https://www.facebook.com/ChrisCoversDesign

E-book: Tira Nael

Szerző elérhetősége:

https://www.facebook.com/megyerijudit/

https://www.megyerijudit.hu/

Kiadja: Fairbooks Kiadó és Írói Műhely, 2024

www.fairbookskiado.hu

Felelős kiadó: Turai Angéla

Fót, 2024

ISBN 978-615-6681-31-7

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Azoknak, akik ragadtak már benne a múltban.

KÖSZÖNETNYILVÁNÍTÁS

A Rózsakői rejtélyek mindig is speciális helyet fog betölteni a szívemben. A helyszín miatt, amit a szülővárosomról mintáztam, a szereplők miatt, akik jóval inkább a barátaim, mint képzeletbeli karakterek. Kezdetektől trilógiának szántam, de sokáig kérdéses volt, hogy ez a harmadik rész megjelenhet-e. Ez a bizonytalanság, bevallom, nagyon nehéz volt, és borzasztóan boldog voltam, amikor mégis a kiadás mellett döntöttünk.

Bár mindegyik rész külön is olvasható, ezzel a harmadik kötettel lett teljes a sorozat. És ezzel a harmadik kötettel, A Kristály Villa titkával véget ért egy utazás, amit még 2018-ban kezdtem el, amikor a Holttest az Ambróziában első mondatát leírtam. Bár ez az utazás tele volt hullámhegyekkel és hullámvölgyekkel, de csodás volt és szórakoztató. Nem cserélném le semmire, és nem kizárt, hogy egy-egy rövidebb látogatás erejéig még visszatérek Rózsakőre.

Abban, hogy a kezetekben tarthatjátok ezt a könyvet, nagy szerepe van kiváló szerkesztőmnek, Tira Naelnek, aki minden hibámat és logikai bakimat kigyomlálja. Chris Coversnek, aki bámulatos külsőt alkotott a regénynek. A drága előolvasóimnak, Heninek, Áginak, Annie-nek, Editnek, Incinek, Virágnak, Vivinek és Blankának, akik mindig bátorítanak. Köszönöm szépen nektek, lányok! És persze nektek is, kedves olvasóim, akik megszerettétek Rózsakőt, és együtt izgultatok velem a szereplők sorsáért. Remélem, sikerült ezen a köteten is jól szórakoznotok!

Első fejezet

A nő sikítása nem volt hangos, épphogy csak átszűrődött a falon, aztán el is tompult, Emma mégis azonnal felébredt rá.

Álomtól ködös fejjel is tudta, hogy nem egy durvább, ám kölcsönös szexnek lett akaratlanul a fültanúja. Abba a sikításba döbbenet, fájdalom, rettegés, majd valamiféle megfoghatatlan beletörődés vegyült.

Az erőszak hangja…

Emma jól ismerte ezt hangot. Végül is a gyerekkora szerves részét képezte, és hiába telt el majdnem tizenhét év, egészen pontosan tizenhat év, nyolc hónap és három nap, még mindig nem tudott megszabadulni az emlékétől.

Valószínűleg soha nem is fog.

A hirtelen beálló csönd Emma dobhártyájára nehezedett, aztán ismét hallatszott a fojtott sikítás a szomszédból. Emmát leverte a víz, a gondolatai pedig megfeneklettek, mint egy sárba ragadt autó.

Nem tudta eldönteni, melyik lakásból jönnek a hangok. Úgy visszhangoztak a szobában, mintha egyszerre hallaná jobbról, balról és szemből is. A szíve fájdalmasan a mellkasának feszült, a lába remegni kezdett, az agyába pedig mintha gyorsan keményedő betont öntöttek volna.

Gyűlölte ezt, a tehetetlenséget, hogy nem ura a saját testének. Majdnem annyira gyűlölte, mint magát az erőszakot.

Körmeit belevájta a combjába, így egy kicsit kontrollálni tudta a reszketést. Az éjjeliszekrényhez csúszott, felkapta a mobilját. Az első ösztönös gondolata az volt, hogy hívja a 112-t, de tisztában volt vele, hogyan jár el a rendőrség az ilyen esetekben.

Pontosabban hogyan nem.

Főleg, ha nem is az áldozat tesz bejelentést, hanem egy kívülálló. Emma ezt az erőszaknál és a tehetetlenségnél is jobban gyűlölte.

Második lehetőségként Benjamin Burke ugrott be. Egy magánnyomozó, Emma kevés barátainak egyike. De Ben aznap reggel repül Skóciába a barátnőjével, Flórával, Emma pedig tudta, hogy rájuk fér a pihenés, nem zavarhatja őket pár órával az indulás előtt. Pedig csinálnia kell valamit!

Annak idején megfogadta, hogy soha többé nem lesz tehetetlen.

Megint kiáltás hallatszott, jóval kétségbeesettebb, mint korábban. Aztán újabb, egymásba olvadó zajok, amiknek puffanás vetett véget, mintha durván a földre löktek volna egy testet, és csend lett.

Hosszú, fülsértő csend.

Emma pedig, bár eddig titkon azt kívánta, hogy ne kelljen többé hallania azokat a hangokat, most azért fohászkodott, hogy újra átszűrődjön egy kiabálás, egy sikítás, vagy bármiféle életjel, de a ház ugyanolyan néma maradt, mint az ezt az éjszakát megelőző két és fél évben, pontosabban két évben, négy hónapban és tizenkét napban, amióta itt lakott.

Emmát hatalmába kerítette valami hidegrázósan rossz előérzet. Újra belevájta a körmeit a combjába, és ezúttal sikerült annyira csillapítania a remegésüket, hogy ki tudott kecmeregni az ágyból, aztán átbotorkált a hálón, a nappalin, el egészen a bejárati ajtóig. Majd görcsbeálló gyomorral kinyitotta a zárat, és kinézett a folyosóra.

Nem látott és nem hallott azonban semmit, csak az éjszakai világítás vetett homályos árnyakat a falra és a lépcső korlátjára. Ennek ellenére nem tudott megnyugodni.

Hat lakás volt ezen az emeleten, a sajátján kívül öt, mindegyikben jó körülmények között élő emberek laktak. De hát a látszat semmit sem jelent, ezt ő maga tudta a legjobban.

Visszament a lakásába, és a mobilra pillantott, amit még mindig a kezében szorongatott. Talán mégis van valaki, akivel beszélhetne…

A férfi ugyan gyűlölte, ráadásul teljesen jogosan, de Emma bízott benne, hogy nem mondana nemet, ha valakinek a segítségére lenne szüksége. Legalábbis Újvári Péter főhadnagynak ez volt az egyik legfőbb tulajdonsága. Mindenkin segített.

Még azon is, akit teljes szívéből utált, mint őt.

Persze emellett egy rideg, goromba, sőt félelmetes alak volt, és Emma ugyan sosem mutatta ki, de minden egyes alkalommal gyomorideggel küzdött, ha a férfi a közelében volt. Ez pedig előfordult párszor, hisz Újvári is Ben és Flóra baráti köréhez tartozott.

A mobil kijelzője negyed kettőt mutatott. Nem túl alkalmas idő a telefonálásra, de Emma összevetette a hajnali hívás okozta kellemetlenséget meg a bántalmazott nő helyzetét, és a mérleg nyelve gyorsan az utóbbi felé billent.

Így hát kikereste Újvári nevét a kontaktjai közül, és felhívta, közben hálát adott azért, hogy tavaly novemberben, amikor egy rövid időre együttműködtek, elmentette a számot.

Arra számított, hogy hosszan kell várakoznia, ez lett volna logikus, de Újvári alig két csörgés után felvette a telefont.

– Igen? – kérdezte, és ebbe az egyetlen kurta szóba sűrített megvetésből Emma azonnal tudta, hogy a férfi is elmentette az ő számát. Ez pedig valamiért még jobban kibillentette az egyensúlyából, mint az elmúlt negyedóra.

– Nem akartam felébreszteni – kezdte a szokásosnál bizonytalanabbul, mire Újvári félbeszakította.

– Nem aludtam. Miért hívott? – A hangja tárgyilagos volt, és hűvös, meg elég kelletlen. Mintha már megbánta volna, hogy felvette a telefont.

– Dolgozik? – csúszott ki Emma száján az egyetlen lehetséges magyarázat, amiért a férfi éjszakázik.

– Ezért hívott, hogy ezt megkérdezze, vagy valami ennél fontosabbat is akar így hajnali kettőhöz közeledve? – érdeklődött Újvári ironikusan, mire Emma azonnal ostobának érezte magát. Tényleg, miért nem tér a lényegre?

– Nem – köszörülte meg a torkát –, természetesen nem ezért hívtam. Hanem azért, mert valamelyik szomszéd lakásból erőszak hangjait hallottam az előbb.

– Miféle erőszak?

– Családon belülire tippelek.

– Akkor hívja a 112-t.

– Pontosan tudja, hogy ezt nem tehetem. Fogalmam sincs, melyik lakásból jött a zaj. Azt sem tudom, az áldozat hajlandó lenne-e a rendőrséghez fordulni, vagy mindent tagadni fog, akkor meg a zsaruk felbukkanása csak feldühíti a bántalmazóját.

– Tőlem mégis mit vár, mit tegyek?

– Utánanézhetne kicsit a lakóknak. Én… nos, nem annyira ismerem őket. – Emma még sosem bánta ennyire, hogy hiányzik belőle az a képesség, hogy könnyedén szóba elegyedjen és megismerkedjen másokkal. – Ha tudom, ki az áldozat, beszélhetek vele, megnézhetem, hogy van, és ajánlhatok neki olyan szervezetet, ahol tudnak segíteni, ahol lakhat, ha szüksége van rá. Meg persze arról is meggyőzhetem, hogy tegyen feljelentést, de csak az óvintézkedéseket követően, amiket a rendőrség önmagától képtelen biztosítani.

Újvári egy hosszúra nyúló pillanatig nem mondott semmit.

– Ha ennyire nem bízik a rendőrségben – szólalt meg végül –, akkor minek hívott fel épp egy rendőrt?

– Mert abban bíztam, hogy tud segíteni. Nem hivatalosan.

– Nem hivatalosan – ismételte meg Újvári. – Összetéveszt Burke-kel. Én nem vagyok magánkopó.

– Tudom, és elhiheti, ha Ben nem indulna pár óra múlva Skóciába, őt hívnám fel. De nem akarom zavarni, és kifogytam a további lehetőségekből.

Emma rádöbbent, hogy bármit is hitt eddig, Újvári nem nagyon hajlik arra, hogy segítsen, és az volt a legrosszabb, hogy Emma még nagyon hibáztatni sem tudta érte. Egyedül ő az oka annak, hogy a férfi így viszonyul hozzá. Az viszont már egyáltalán nem igazságos, hogy az utálata miatt egy szerencsétlen bántalmazott nő fog tovább szenvedni.

– Péter – ejtette ki Emma a száján most először a férfi keresztnevét –, engem gyűlölhet, de kérem, segítsen azon a nőn, ő nem tehet semmiről!

Újvári nem felelt, csend zakatolt a vonal túlfelén. Emma azon tépelődött, mi mást mondhatna még, mire végül Újvári megszólalt.

– Azt hittem, a segítségem nélkül is körül tud nézni a rendőrségi adatbázisokban – közölte, és ha az előbb gúnyos volt a hangja, most egyenesen csöpögött a szarkazmustól.

Emma idióta módon csalódottnak érezte magát.

Azzal tisztában volt, hogy Újvári sosem fog megbocsátani neki, de azt hitte, egy másik ember kedvéért képes felülemelkedni a történteken. A fiatalkori, rebellis tettén, amikor a rendőrség tehetetlensége miatti frusztrációját azon élte ki, hogy betört az informatikai rendszereikbe, és megszellőztetett pár nem túl jól végződő ügyet.

Csupa olyat, ahol hiába történt feljelentés a bántalmazók ellen, a zsaruk nem tettek semmit, cserbenhagyták a bántalmazottakat, akik közül nem egy végül gyilkosság áldozata lett, esetleg saját kezével vetett véget az életének.

Emma meg akarta büntetni őket. Az összes bántalmazót, aki sosem került rendőrkézre, az összes zsarut, aki hátat fordított azoknak a földi pokolban élő nőknek és gyerekeknek.

Azt akarta, hogy az egész ország megtudja, milyen emberek valójában. Ám a bosszúja rosszul sült el, olyan tragikus következményeket okozva ezzel Újvárinak, amire álmában sem számított.

Kizárólag emiatt tűrte egyetlen szó nélkül a férfi minden gúnyos megjegyzését. Emiatt nem védekezett, nem szólt vissza, mert a főhadnagy mindegyik megjegyzése mélyén ott lapult az igazság.

Ám minden utálat, minden gúny ellenére hitt abban, hogy a férfi segíteni fog. Úgy tűnik, tévedett.

– Igaza van, nem gondoltam ezt át. Felejtse el, hogy felhívtam, majd megoldom egyedül – mormolta.

Képtelen volt elviselni, hogy a hangjából kicsengenek az érzelmei, inkább egyszerűen kinyomta a telefont. Aztán csak állt a nappalija közepén, a szokásos kupiban, mert soha nem bírta rávenni magát arra, hogy rendet rakjon, hisz mindig annyi fontosabb dolga akadt.

Most például az, hogy rájöjjön, ki az a nő, akit bántottak.

Azzal nyugtatta magát, hogy ezúttal a hackeléssel segít valakin, aki bajban van, nem úgy, mint tíz évvel ezelőtt.

Vagyis pontosan tíz éve és tizenhárom napja, amikor az átgondolatlan, dühtől vezérelt tettével nem igazságot szolgáltatott, hanem halált és fájdalmat okozott olyan embereknek, akik semmiről sem tehettek.

***

Péter percekig csak bámult ki a franciaablakon át az éjszakába, miután Rády Emma ugyanolyan váratlanul, ahogy felhívta, kinyomta a hívást.

Nem tudta, mi zavarja jobban. Az, hogy a nőnek volt képe szívességet kérni tőle. Éppen tőle… Vagy az, hogy abban a pillanatban, amikor meghallotta azt a telt, kissé rekedtes hangot, izgalom áradt szét a testében.

Minden fennköltséget nélkülöző, mocskos, személytelen izgalom, ami valószínűleg az összes egészséges férfiban feltámadt Rády Emma láttán, hisz a nő úgy nézett ki, mintha Marilyn Monroe reinkarnációja lenne, de Péter ennek ellenére gyűlölte a teste automatikus reakcióját, és gyűlölte miatta önmagát is. Annyira, hogy nem bírt tovább ülve maradni, inkább felpattant a franciaablakhoz húzott fotelből, mire Betti, a lábánál szunyókáló skót juhász azonnal felkapta a fejét.

Péter pár évvel ezelőtt, az egyik nyomozása során akadt össze a kutyával. Részeg tizenévesek törtek be egy idős emberhez. Miután nem találtak semmit, amit ellophattak volna, halálra verték az öreget, aztán bevetették magukat a tanyát körülölelő elvadult, erdős tájba. Miközben Péter és a csapata a tettesek után kutatott, Betti, az öreg kutyája észrevétlenül hozzájuk csapódott, és segített megtalálni az elkövetőket. Utána Péter le akarta adni egy menhelyen, aztán végül mégis hazahozta. Így legalább nem kellett egyedül élnie a hatalmas farmházban, amit még azelőtt vásárolt, hogy Rády Emma megfosztotta volna mindentől.

Megfeszülő vállal a sarokban álló kályhához lépett, és tett még egy fahasábot a tűzre. Idén szokatlanul hűvös volt a tavasz, Pétert ennek ellenére elfogta a vágy, hogy kimenjen, és keressen magának valamilyen teendőt. Bármit, amivel lefoglalhatja magát.

Amikor közeledett az évforduló, még a szokásosnál is kevésbé bírt aludni. Kizárólag a folyamatos munkával tudta kordában tartani az emlékeit, és a parttalan gondolatokat arról, hogy mi lett volna, ha minden másképp alakul.

Az elveszett lehetőségek sötét, kusza árnyékként hajladoztak a farmház eldugott sarkaiban, és ha túl sok figyelmet fordított rájuk, egyre jobban beterítették, ő pedig ott ragadt közöttük, mintha az elmúlt tíz év meg sem történt volna, vagy ha mégis, akkor sem számítana belőle egyetlen pillanat sem.

És igazából nem is számított. Péter gondolkodás nélkül elcserélte volna ezt a tíz évet egyetlen napért a korábbi életéből. Sőt talán még egyetlen óráért is.

Az árnyak ezúttal is azzal fenyegettek, hogy előtörnek. Így hát Péter az előszobába ment, magára kapott egy pulóvert, aztán szólt Bettinek, és a kutyával a nyomában kilépett a házból.

Odakint szél markolt bele a fák virágba borult koronájába, a levegő kesernyés volt a kéményből szálló füsttől, a sötét égen sebesen úsztak a még sötétebb felhők. Péter is ugyanilyen gyors tempóra váltott. Betti csaholva rohangált körülötte, miközben kiértek az utcára. Boldogan, amiért ilyen váratlanul sétálni mennek.

Rózsakőnek ezen a részén leginkább családi gazdaságok és hétvégi telkek sorakoztak, csak néhány olyan ház akadt, amiben egész évben laktak. Egy másik jövőben Péter farmháza is lovastanya lett volna. Lovastanya, tábor és lovaglóoktatás gyerekeknek. Reni nagy álma. Csak már nem tudta megvalósítani…

Befordultak a következő utcára, ahol csupán karámok és szántóföldek terpeszkedtek. Az út két oldalán álló lámpák is megritkultak, tompa fényük alig-alig adott némi világosságot. Péter ingerülten kifújta a levegőt. Képtelen volt lerázni magáról a korábbi telefonhívást.

Hiába nincs bejelentve hivatalosan, hiába épp Rády Emmától jött a füles, nem engedheti meg magának, hogy ne foglalkozzon egy családon belüli erőszakkal. Előszedte a mobilját a zsebéből, és felhívta az ügyeletes nyomozót.

– Helló, főnök! – szólt bele Robi, az egyik új srác, akit nemrég vett fel.

A tavaly őszi gyilkosságsorozat után a város új vezetése ragaszkodott hozzá, hogy Pétert kinevezzék főnyomozónak, és elkülönítsenek egy jelentős összeget a rózsakői rendőrség bűnügyi alosztályának fejlesztésére. A kapitányság élére kinevezett új alezredesnek elég jó kapcsolatai voltak ahhoz, hogy gyorsan véghez vigye a szervezeti átalakítást. Ami nemcsak további embereket jelentett, hanem azt is, hogy ki kellett alakítaniuk egy hatékonyabb készenléti rendet. Így hát a telefonnál szolgálatot teljesítő ügyeletes nyomozó mellett éjjel-nappal járta egy megkülönböztető jelzés nélküli egység a várost és a környékét két járőrrel, hogy ha bármi rendbontás történik, gyorsan a helyszínre érjenek.

– Szólj az egységnek, hogy ma éjjel nézzenek el párszor a Mézeskalács utcai lakópark felé – adta ki az utasítást Péter. – Ne tegyék ki a megkülönböztető jelzést, és csak akkor álljanak meg, ha valami gyanúsat tapasztalnak. Ha bármi van, hívjatok!

– Meglesz, főnök! – Robi nem kezdett el kérdezősködni arról, miféle rendbontásra számít a Mézeskalács utcában, ezzel pedig megspórolt Péternek egy hazugságot.

Azt ugyanis eszébe sem volt elárulni, hogy Rády Emmától kapta a tippet. Attól a Rády Emmától, aki nemcsak az ő életét pusztította el pár gombnyomással, hanem a teljes testületet gúny tárgyává tette. És hiába történt mindez már tíz éve, a rendőrök nem felejtettek.

Második fejezet

Alex új irodája akkora volt, mint egy kisebb repülőgéphangár, és kínosan tiszta. Legalábbis Emma így érezte. Hiányzott neki a főnöke korábbi, jóval apróbb szobája, ahol bár szintén nem látott egyetlen kósza porszemet sem soha, de a zsúfoltság miatt mégis kicsit kevésbé tűnt rendezettnek. Na meg nem állt ott az asztalon az a fénykép…

Emma, mint mindig, amikor megbeszélésre jött Alexhez, kényszerítette magát, hogy ránézzen a fotóra, csak hogy újra és újra tudatosítsa magában: a férfi foglalt.

A képen ugyanis Alex egy szép, szőke hajú nő vállát karolta át, előttük pedig egy huncutul mosolygó kislány állt. Liza és Pipi. Alex családja. Emmát mindig eltöltötte valami tompa, meghatározhatatlan fájdalom ettől a két szótól.

– Szarul nézel ki – jegyezte meg Alex. Sosem volt erénye a tapintatosság.

– Csak rosszul aludtam.

– Biztos, hogy csak ennyi? – Alex a homlokát ráncolva vette szemügyre, Emma pedig egy pillanatra elgondolkozott azon, hogy elmond neki mindent. A szomszédból átszűrődő erőszak hangját, az eredménytelen telefonbeszélgetését Újvárival, majd az azt követő hosszú órákat, amikor próbált rájönni, melyik szomszédja az, aki bántalmazza a párját, miközben folyton a saját undorító emlékeivel küzdött, de végül nem jöttek a szájára a szavak.

Alexet elég csapás érte tavaly, ő pedig nem akarta terhelni a saját problémáival. Nincs is hozzá joga, hogy terhelje. Így hát mosolyra húzta a száját, és biccentett.

– Persze, hogy csak ennyi.

Alex, ha nem is hitt neki, nem mutatta. Hanem az íróasztalához húzott másik szék felé intett, és amíg Emma leült, kérdés nélkül töltött neki az előttük gőzölgő kancsóból egy nagy pohár kávét.

– Akkor lássunk is neki a melónak! – mondta, Emma pedig hálásan a kávéért és a témaváltásért, letette maga elé a laptopját, megnyitotta azt a programot, amit saját maga fejlesztett, és ami a futó projekteket tartalmazta, aztán elmondta Alexnek, hogy áll a készletgazdálkodási rendszer aktuális fejlesztése.

Ahogy mindig, a munka most is segített abban, hogy fókuszálni tudjon, de azért az agya peremén továbbra is ott motoszkált a korábbi rossz érzés. Végül arra jutott, hogy azok a szörnyű zajok a három legközelebbi lakás egyikéből jöhettek.

A tőle jobbra élő házaspár saját ruhaüzletet és varrodát üzemeltetett a belvárosban. Emma látta, amikor reggel elindultak dolgozni, és úgy tűnt, a nőnek nincs semmi baja, mégis úgy döntött, velük kezdi. Ebédidőben elugrik a boltjukba, és miközben vesz kamuból valamilyen ruhát, beszélget a nővel egy kicsit.

– Mi a helyzet az applikációval? – kérdezte Alex, miután mindent megbeszéltek a készletgazdálkodási rendszerrel kapcsolatban.

Az applikáció Alex lányának, Pipinek volt az ötlete. Egy játék, amiben alkatrészeket kell különböző feladatok során összegyűjteni, majd összerakni belőlük autókat. Az új marketinges, akit Alex pár hónapja felvett Flóra mellé, azonnal kapva kapott az ötleten, hogy ezzel milyen jó sajtóvisszhangot lehetne kelteni, és a Karai Zrt. nevét szélesebb körben megismertetni az emberekkel, Flóra pedig, mint a cég PR vezetője, egyetértett vele, így hát elkezdték a KaraiCar Adventure fejlesztését, Emma pedig minden percét élvezte.

– Lassan kész lesz a bétaverzió – mosolygott rá a férfira, aki lelkesen visszavigyorgott rá.

– Gáz, hogy ennyire menőnek tartom, hogy lesz egy játékunk?

– Dehogy az! Tényleg menő.

– Mindent megbeszéltünk, ugye? – Alex hátradőlt a székén, és kinyújtózkodott.

– Igen – kapta el Emma a tekintetét.

Alex vonzó pasas volt, ami önmagában még nem is lett volna baj, hiszen jóképű fickóból rengeteg akadt, és általában Emma egy szemrevételezésen kívül mást nem igazán akart kezdeni velük. Ám Alex nemcsak jóképű volt, de fénylő páncélú lovagként a segítségére sietett, amikor Emma nem talált munkát. Hisz ki alkalmazna egy egykori hackert a cégénél informatikusként?

Alex azonban nem törődött a múltjával, a rossz hírével, neki csak a tudása számított. Felajánlotta Emmának a Karai Zrt. frissen alapult informatikai részlegének a vezetését, és ragaszkodott hozzá, hogy nagyjából háromszor annyit fizessen, mint amennyit ő a bérigényében megjelölt.

Emma kimondhatatlanul hálás volt neki. A hála azonban veszélyes érzéseket ébresztett benne, és olyan reményeket ültetett el a fejében, amiken sosem szabadott volna egyetlen pillanatra sem elgondolkoznia.

– Az Ambróziában ebédelek – szólalt meg Alex. – Flóra megkért, hogy nézzek rá az apjára, amíg Skóciában vannak. Jössz te is? Te úgyis jobban szót értesz az öreggel.

Emma egy pillanatra eljátszott a gondolattal, hogy hagyja az egész éjszakai ügyet és a nyomozgatást. Helyette elmegy Alexszel az Ambróziába, és jól érzi magát arra a lopott, röpke órára, de nem bírta cserben hagyni az ismeretlen nőt, és egyébként sem volt tanácsos túl sok időt kettesben töltenie Alexszel.

– Bocs, ki kell hagynom, mert van ebédidőben egy-két elintéznivalóm – mondta a férfinak –, de munka után benézhetek én is a kávézóba. Bár szerintem Flórának nincs miért aggódnia, az apja tökéletesen elboldogul.

– Persze, hogy el – forgatta a szemét Alex –, de tudod, Flóra milyen aggódós. És ha ez kell neki ahhoz, hogy nyugodtan elutazzon, akkor én minden ebédszünetemet ott töltöm az Ambróziában a következő egy hétben.

– Tudom – mormogta Emma, mert tényleg tisztában volt vele, hogy Alex bármit megtenne a barátai kedvéért.

Még egy dolog, ami annyira megnehezítette, hogy elnyomja magában azokat a veszélyes érzéseket. Így inkább visszasietett a saját szobájába, aztán fél óra múlva elindult a szomszédai ruhaboltjába.

A Levendula Szalon nem a belvárost kettészelő forgalmas sétálóutcán állt, hanem egy azzal párhuzamos, apróbb mellékutcán, egy ékszerbolt és egy ingatlaniroda között. Apró, de elegáns üzlet volt halványlilára festett fallal, és csillogóan fényesre suvickolt kirakattal, ami mögött a lila mindenféle árnyalatába öltöztetett próbababák sorakoztak. Emma egy pillanatra hátrahőkölt a látványtól.

Mi van, ha bent is csupa lila cucc van, ő meg ki nem állhatja ezt a színt? Ez persze nem tartotta vissza attól, hogy véghez vigye, amit eltervezett.

Az ajtó csilingelt, ahogy belépett az üzletbe. Emmának csak annyi ideje maradt, hogy körbepillantson a fogasokon meg a polcokon, és megkönnyebbülten megállapítsa, hogy ugyan rettentő sok a lila ruha, de azért más színűek is akadnak, aztán ott is termett előtte a szomszédasszonya.

Juli gesztenyebarna bubifrizurája, mint mindig, most is tökéletesen fésült volt. Halványlila blúzával és kicsit sötétebb lila nyaklánc-fülbevaló szettjével mintha az üzlet élő reklámtáblája lett volna.

– Emma, szia! Mi szél hozott felénk? – mosolyodott el, és Emmának nagyon igyekeznie kellett, hogy ne csússzon ki a száján a valódi indok. Helyette tétován a legközelebbi állvány felé mutatott.

– Ruhát vennék.

Julin látszott, hogy meglepődik, és Emma azt is sejtette, hogy ugyanannyira nehezére esik nem kimondani azt, amire gondol, mint az előbb neki. Ami valószínűleg valami olyasmi lehetett, hogy pólót, pulóvert és farmert nem árulnak. Emma ugyanis általában ezeket viselte, még a munkahelyén is. Aznap épp egy szürke farmert kék pulcsival.

– Az anyám elhívott magukhoz Helsinkibe, és emlegetett valami estélyt is, amire el akar rángatni magukkal – igyekezett magyarázattal szolgálni, és igazából nem is hazudott, legalábbis nem nagyon.

Az anyja és a mostohaapja tényleg Helsinkiben éltek. A mostohaapja külgazdasági attaséként dolgozott Finnországban, a magyar nagykövetségen, és valóban megkérdezték tőle, hogy nem látogatja-e meg őket a hónap végén, Emma azonban nemet mondott.

Imádta az anyját, ahogy a mostohaapját is, és rettentően örült, hogy mennyire boldogok együtt, de ahányszor Helsinkiben járt náluk, úgy érezte, nem illik oda, csak a csúf múltra emlékezteti őket.

– Szóval az estélyre kellene egy ruha – mondta, elnyomva a fél-hazugság miatti kényelmetlen érzését.

– Finnország annyira szép! Mi is szeretnénk egyszer elmenni oda Csabával – lelkesedett Juli. – Van elképzelésed arról, milyen ruhát szeretnél?

– Nincs. Abban bíztam, hogy segítesz kitalálni.

– Hát persze. – Juli alaposan végignézett rajta, aztán bólintott, majd elhaladt két sor ruha mellett, a harmadikhoz érve megállt, és keresgélni kezdett a színes holmik között. Emma igyekezett nem túl feltűnően figyelni minden mozdulatát.

Ismerte a jeleket, tudta, hogy a nők hogyan próbálják takargatni a külvilág előtt a velük történteket. Vastag smink, hosszú ujjú felső, hosszú nadrág, meg az a túl széles, erőltetett mosoly, ami azt hivatott közvetíteni az emberek felé, hogy minden rendben van, hogy mennyire boldogok, ám a szemükből a mérhetetlen bánatot sosem tudják teljesen elűzni. Ahogy a félelmet sem.

Juli azonban könnyedén mozgott. A blúza ujja szabadon hagyta az alkarját, amin nem látszottak verés nyomai. Az arcán is csak halvány, természetesnek tűnő smink volt. Emma kezdett megnyugodni, hogy nem őt hallotta az éjjel.

Juli rendes nő volt. Tavaly, amikor Emma kificamította a bokáját, azonnal felajánlotta, hogy segít. Bevásárolt neki, sőt még az orvoshoz is elfuvarozta, meg úgy általában anyáskodott felette, pedig nagyjából egyidősek lehettek. Emma nem szerette, ha túl közvetlenek vele az emberek, de Juli esetében nem annyira bánta. Kedvelte a nőt. A férje, Csaba is rendes pasas volt, bár belőle szerencsére hiányzott a felesége túlzott közvetlensége.

– Ehhez mit szólsz? – Juli leakasztott egy ruhát a fogasról, és megmutatta neki.

Nem lila volt, hanem halvány szürkéskék, a mellrészén ezüstszínű hímzéssel, és Emmának ugyan valójában semmi szüksége nem volt egy ilyen ruhára, mégis azonnal megtetszett neki.

– Nagyon szép!

– Próbáld fel! – mosolygott rá elégedetten Juli, és beterelte a pult mögötti próbafülkébe.

Emma behúzta maga mögött a függönyt, és öltözködni kezdett. Közben hallotta, hogy Juli a pultnál tesz-vesz, és az járt a fejében, hogy ha nem is tőlük jöttek az éjszakai zajok, talán Juli tudhat valamit. Hisz nem csak vele volt közvetlen, hanem mindenki mással is a házban. Talán ő észrevett valamit a többi szomszédjukon.

– Éjszaka te is hallottad azt a zajt? – szólt ki neki, mire egy pillanatnyi néma csend támadt, mintha Juli hirtelen abbahagyta volna, amivel foglalkozott.

– Milyen zajt?

– Veszekedésfélét.

Újabb csend következett, mielőtt Juli válaszolt.

– Nem hallottam semmit – mondta, és furcsamód nem kérdezett mást. Se azt, honnan jöhetett a zaj, se azt, hogy mégis miféle veszekedés volt, hanem gyorsan témát váltott. – Segítsek felhúzni a ruhán a cipzárt?

– Nem kell, köszönöm, boldogulok – mormogta Emma, de közben elöntötte a rossz érzés.

Belebújt a ruhába, felhúzta az oldalán a cipzárt, és egyetlen pillantásra sem méltatva a tükörképét kiment a fülkéből. Muszáj volt látnia Juli arcát, hátha a tekintete elárulja azt, amit nem mond ki, ám odakint nem csak a nőt találta.

A varroda feliratú ajtó ugyanis nyitva volt, és a küszöbön ott állt Juli férje, Csaba, egy halvány rózsaszínű ruhával a kezében.

A férfi őt nézte, és közben úgy összehúzta vastag szemöldökét nagy sasorra felett, mintha rá akarna jönni valamire. Emma biztos volt benne, hogy az utolsó néhány szót hallotta, de azt megtippelni sem tudta, mire gondol.

– Szia! – köszönt neki. – Én csak… estélyi ruhát keresek . – Olyan természetellenesen hangoztak a szavak, mintha egy béna dialógust olvasna fel egy rosszul sikerült nyelvkönyvből.

– Akkor ez jó választás, és épp a te méreted – biccentett a férfi, majd odanyújtotta a rózsaszín ruhát Julinak, közben váltottak egy megfejthetetlen pillantást, aztán Csaba újra Emmára pillantott. – Ahhoz a ruhához készült egy stóla is. Esetleg érdemes lenne azt is felpróbálnod, jól jöhet a hűvösebb időben.

– Köszönöm, mindenképp felpróbálom.

Csaba bólintott, még el is mosolyodott, majd intett, és visszament a varrodába.

– Csodálatosan áll rajtad – mondta Juli, miután a férje mögött becsukódott az ajtó, ám ezúttal a mosolya nem tűnt olyan szívélyesnek. Emma nem értett semmit.

Meg mert volna esküdni rá, hogy Csaba nem bántalmazza Julit. Hogy a nő korábbi jókedve nem volt tettetés, és nincs semmiféle fájdalma. De akkor miért reagáltak ilyen furcsán arra, hogy ő megemlítette a zajokat? Emma legszívesebben tovább erőltette volna a témát Julinál, de a zsigereiben érezte, hogy úgysem járna sikerrel.

Így hát engedelmesen felpróbálta a stólát, aztán a ruhával együtt azt is megvette, habár sejtette, hogy egyiket sem fogja soha viselni.

Táskával a kezében lépett ki a boltból. Próbált rájönni, mégis mi történt az imént, hogyan alakult át ilyen hirtelen egy könnyed beszélgetés valamivé, ami zavarbaejtően érthetetlen volt számára. Aztán lendületesen befordult a sarkon, és egyenesen nekiszaladt valakinek.

– Jaj, sajnálom! – szabadkozott, miközben akár egy labda, ami lepattan a falról, hátraugrott. Felnézett, és a pillantása Újvári Péter tekintetével találkozott.

Emma sosem értette, hogyan képes a férfi olyan szúrósan nézni azzal a mogyoróbarna szemével, ami leginkább egy meghitt, kandallófényben fürdő szobára emlékeztetett. Az ilyen színű szempárból melegségnek kellene áradnia, nem fagyos utálatnak. Az egyszerűen ellentmond a természet törvényeinek.

Újvári egy pillanatig némán szemlélte az arcát, majd a kezében szorongatott táskát, aztán komoran összehúzta a szemöldökét.

– Mégis mit művel?

– Vásároltam.

– Egy fenéket vásárolt! – förmedt rá a férfi a táskára írt Levendula Szalon feliratra mutatva. – A szomszédja boltjában járt.

Emma meglepetten bámult fel rá.

– Mégis utánanézett a lakóknak?

– Ne örüljön, nem maga miatt tettem. – A férfi arca megfeszült, a tekintetéből pedig most már egyenesen jégcsapok lövelltek Emma felé, ő mégsem tudta elnyomni az örömét. Mert ezek szerint nem ismerte félre Újvárit, tényleg hajlandó bárkinek segíteni. Még neki is.

– Igen, tudom, hogy nem miattam tette, hanem annak ellenére, hogy én kértem rá.

A férfi tekintetében mintha meghökkenés villant volna, de aztán gyorsan eltűnt, és átadta a helyét a szokott utálatnak.

– Azért tettem, mert meg akartam akadályozni, hogy bajt keverjen, de ezek szerint elkéstem.

– Csak beszélgettem Julival.

– Hát persze, csak beszélgetett, azért rohant belém úgy, mintha teljesen máshol járna az esze – csóválta meg a fejét Újvári.

Emma gyorsan belátta, hogy jobb, ha őszinte.

– Jó, az az igazság, hogy eléggé elrontottam a dolgot – ismerte be. – Arra jutottam, nem Julit bántották, ezért megkérdeztem tőle nyíltan, hallott-e valamit az éjjel, hátha ketten együtt rá tudunk jönni, ki volt az, mire megjelent a férje. Juli azt mondta, semmit sem hallottak, de szerintem nem mondott igazat. Attól tartok, tudnak valamit, csak nem mondják el, mert túlságosan ajtóstól rontottam rájuk a kérdéssel. Pedig muszáj rájönnöm…

Emma még hadart volna tovább is, de Újvári felemelte a kezét, és leállította.

– Eszébe ne jusson még jobban beleavatkozni!

– De muszáj segítenem!

– Úgy, ahogy az előbb segített? – húzta fel a férfi gúnyosan a szemöldökét, mire Emma elpirult.

– Nem úgy. Általában tanulok a hibáimból.

– Akkor tanuljon most is, és hagyja rám a dolgot.

– Vagy együtt is működhetnénk – javasolta Emma.

Újvári arca olyan hirtelen sötétült el, mint egy szoba, ahol lehúzták a rolót.

– Mi sosem fogunk együttműködni! És ne keverjen még több bajt, mert ezúttal esetleg tényleg megjárja – sziszegte, Emma pedig azonnal tudta, hogy ez nem figyelmeztetés, hanem jóval inkább fenyegetés.

Nem felelt semmit, csak bólintott. Mi mást is tehetett volna?

– Köszönöm, hogy mégis segít – motyogta, de Újvári nem reagált rá, csak szó nélkül kikerülte, majd a Levendula Szalon felé sietett.

Emma nézte, ahogy befordul a sarkon, aztán elindult az ellenkező irányba. Vajon a férfi a végére tud járni az ügynek, és rájön, ki az a nő, akit bántottak? Úgy, hogy menet közben nem fog még nagyobb kárt okozni, mint általában a rendőrség a családon belüli erőszakoknál? Emma nem igazán bízott benne. És azt is tudta, hogy képtelen lesz annyiban hagyni ezt az egészet. Muszáj rájönnie, kinek van szüksége segítségre.

Csupán azért, mert ha valaki annak idején az ő környezetükből felfigyelt volna a jelekre, és megpróbált volna segíteni, akkor talán jóval hamarabb kiszabadulhattak volna abból a rémálomból, amibe olyan hosszú ideig benne ragadtak.

Harmadik fejezet

Az iroda egyetlen ablakán túl az ég már bőven sötétkékben játszott, Péter azonban még mindig az asztalánál ült, és Rády Emma szomszédait ellenőrizte. Pont, ahogy a nő akarta…

Ez a gondolat csak tovább rontott a hangulatán, pedig az már azóta a béka segge alatt volt, hogy délben egymásba rohantak a belvárosban, őt pedig letaglózták a szokásos ambivalens érzések: az erőteljes fizikai vonzalom és a maró gyűlölet. Péter utálta, hogy a teste így elárulja az elméjét.

Kinyitotta az íróasztalát. Azt a fiókot, amit mindig zárva tartott, és vetett egy pillantást a benne fekvő díszes tokra, amiben egy hasonlóan díszes rugós bicska feküdt. Még Renitől kapta, csupán egyetlen nappal a halála előtt. Használni nem volt képes, ahhoz túlságosan a nőre és a vele történtekre emlékeztette, de gyakran ránézett. Nem mintha ilyen emlékeztetőre lett volna szüksége.

Egy pillanatra ökölbe szorította az íróasztalon nyugvó kezét, aztán visszacsukta a fiókot, és kizárva minden mást a fejéből, újra a monitorra koncentrált.

– Azt hittem, mindenki hazament rajtam kívül – bukkant fel néhány perc múlva az irodája ajtajában az aznap esti ügyeletes, Annamari.

– Még van egy kis dolgom.

– Kapcsolódik ahhoz, hogy tegnap a Mézeskalács utcánál kellett járőröznie az egységnek, és ma is arra mentek? – A nő felvont szemöldökkel támaszkodott az ajtófélfának, Péter ingerülten pillantott rá.

Tudhatta volna, hogy előbb-utóbb valamelyikük kérdezősködni fog, Majoros Annamária törzsőrmester, az egyetlen nő a csapatukban, pedig híres volt a kíváncsiságáról, meg arról, hogy mindig minden titkot kiszimatolt. Ezt Péter általában a jó nyomozó egyik fontos jellemvonásának tartotta, de most leginkább csak idegesítette a faggatózás.

– Nem a telefont kellene figyelned? – pirított rá a nőre.

Persze mindketten tudták, hogy a szomszédos műveleti szobából idehallatszik a telefon csörgése, de Annamari azért bólintott.

– Már megyek is, de azt még elmondom, hogy abban a lakóparkban lakik az egyik ismerősöm, ugyanott szokott bowlingozni, ahol én. Biztonságtechnikai cége van. Esetleg segítség lehet.

– Észben tartom.

Péter figyelte, ahogy Annamari megfordul, és továbbmegy a folyosón, majd a tekintete a számítógépe képernyőjén lévő dokumentumra tapadt, amiben Novák Csaba és Novák Júlia adatai sorakoztak.

Bezárta a dokumentumot, és megnyitott helyette egy másikat: a lakókról összeállított listát nevekkel, családi állapottal, foglalkozással. Átfésülte a sorokat, és azonnal megtalálta, amit keresett.

Renner Ferencet, a Rózsakő Security tulajdonosát, aki épp az Emmával szemközti lakásban élt.

A cég biztonsági őröket közvetített ki, általában folyamatban lévő építkezések éjszakai őrzésére. Péternek azonnal eszébe jutott Ben Burke tavalyi nyomozása a cég egyik embere ellen.

Lefuttatta Renner nevét a nyilvántartásban, de nem talált semmit. A cég is rendben lévőnek tűnt, a férfi pár éve elvált, de ez persze nem jelentette azt, hogy ne lehetne barátnője. Péter rájött, hogy az lesz a leggyorsabb, ha megkérdezi Annamarit.

Átment a műveleti szobába, ahol Annamari egyik kezében kávéspoharat szorongatott, a másikkal a számítógép billentyűzetén kopácsolt.

– Renner Ferenc a bowlingos ismerősöd?

Annamari felpillantott a monitorról, és bólintott.

– Ő.

– Van barátnője?

– Hogy jön ez a Mézeskalács utcai járőrözéshez? – szaladt ráncokba a nő homloka.

– Még én sem tudom. Az is lehet, hogy sehogy. Szóval, van barátnője?

– Tudtommal nincs. Azt hallottam róla, hogy inkább szereti erőfeszítés nélkül megkapni a nőket, ha érted, mire gondolok – csóválta a fejét Annamari.

– Fizet a szexért?

– Igen. De komolyan, főnök, hogyan kapcsolódik ez ahhoz, hogy az egység második napja ott mászkál a lakóparknál?

– Ezt próbálom kideríteni – mormogta Péter, inkább magának, mint Annamarinak. – Most hazamegyek, de hívjatok, ha van valami.

– Valami a Mézeskalács utcában? – szólt utána Annamari, és a hangjából egyértelműen kicsendült, hogy nem fogja annyiban hagyni a dolgot. Péter nem reagált semmit, de tudta, hogy hamarosan elő kell állnia valamiféle magyarázattal, vagy abba kell hagynia, hogy az éjszakai egységet Rády Emma házához küldi.

Az a nő még most is csak megnehezíti az életét…

Ennek ellenére aznap éjjel még a szokottnál is tovább fent maradt, hátha a nő újra hallja a zajokat. Emma azonban nem hívta.

Péter persze nem tudta eldönteni, hogy azért, mert ezúttal nem hallott semmit, vagy az előző nap után, ha hallott is valamit, nem őt hívná. Ez pedig logikátlan módon zavarta. Annyira, hogy hiába aludt csupán alig két órát, nem a kapitányságra vezetett reggel az első útja, hogy igyon egy nagy adag kávét, aztán nekilásson dolgozni. Hanem a Mézeskalács utcába.

Bizonyára teljesen elment az esze…

Ám ha így is történt, az odavezető úton sem fordult meg, egészen a lakópark parkolójáig hajtott. Azt mondogatta magának, hogy csak pontot akar tenni ennek a nevetséges ügynek a végére, amibe a nő minden ellenérzése dacára valahogy mégis belerángatta. Kiszállt az autóból, és a bejárathoz masírozott.

A reggeli szürkeséget tovább fokozták az égen úszó vastag felhők, a szél belekapott Péter hajába és zakójába. A munkába általában öltönyt és inget hordott, persze nem véletlenül. Komoly helyzeti előnyt jelentett, hogy nem rítt le róla azonnal a foglalkozása, most pedig ez különösen fontos volt. Jobb, ha a többi lakó nem tudja meg, hogy egy rendőr mászkál a házban.

Megnyomta a kapucsengőt, aztán várt. Olyan hosszan, hogy felötlött benne, talán túl korán jött. A negyed nyolc neki ugyan nem tűnt korainak, általában hajnali ötkor fent volt, hétkor pedig már bőven a kapitányságon dolgozott. De esetleg fontolóra vehette volna, hogy másnak később kezdődik a nap.

– Igen? – szólt bele végül Emma a kaputelefonba, és a hangja kicsit fátyolosan csendült, mintha valóban ő ébresztette volna. Persze Péter azért túl sok lelkifurdalást nem érzett emiatt.

– Újvári vagyok. Beszélhetünk?

– Miről? – kérdezett vissza Emma pár pillanatnyi csend után.

– Szerintem nem szeretné, hogy ezt itt a kapuban részletezzem.

– Fel akar jönni? – Úgy tűnt, mintha Emma megijedt volna, Péternek viszont kezdett egyre jobban fogyni a türelme, aminek normál esetben sem volt bővében, a nő közelében meg aztán végképp nem.

– Általában ezért szokták használni a kapucsengőt az emberek, nem?

– De, én csak… – A nő hangja elhalt egy pillanatra. – Mi lenne, ha lemennék inkább?

– Mindjárt esik – pillantott Péter az egyre felhősebb ég felé.

– Az nem baj, szeretem az esőt. Van a közelben egy park, ott nyugodtan beszélhetünk. Adjon öt percet, és lent is leszek – hadarta a nő, aztán választ sem várva kinyomta a telefont, mintha attól tartana, hogy Péter tovább fogja erőltetni, hogy felmenjen.

Péter a homlokát ráncolva meredt az elnémuló készülékre, és ismét ellentmondásos érzések lettek rajta úrrá. Megkönnyebbült, hogy nem kell egy lakásban tartózkodnia a nővel. Másrészt viszont Emma egyértelműen nem akarta beengedni a lakásába, ami persze érthető. Senki sem hív be magához szívesen olyat, aki annyira utálja, mint ő a nőt, mégis piszkálta a dolog az önérzetét. Főleg az a páni félelem, ami annyira egyértelműen kicsendült a nő hangjából. Mert valóban gyűlöli Emmát, de soha nem vetemedne arra, hogy bántsa. Azt hitte, ez egyértelmű. Lehet, hogy mégsem?

Emma pontosan öt perc múlva megjelent, édesen kábító illatot árasztva magából. A combján szakadt farmert, bakancsot és vastag, kapucnis pulóvert viselt, szőke haját kócos copfba fogta. Péter azonnal arra gondolt, hogy a nő már-már komikusan a szöges ellentéte, és valószínűleg akkor sem lennének jóban, ha Emma hibájából nem veszít el mindent. Egyszerűen azért, mert nincsen az égvilágon semmi közös bennük.

Ám különbözőségek ide vagy oda, marha nehezére esett, hogy ne bámulja a nő szakadt farmerján átsejlő bőrt.

– Hol van az a park? – morogta ingerülten.

– Erre. – Emma elindult a lakóparkot átszelő sétányon, Péter követte, közben mindenfelé nézett, csak a nőre nem.

Szemrevételezte a mellettük magasodó háromemeletes épületeket, amik csak a színárnyalatukban tértek el, másban nem. Végigfuttatta a pillantását a gondosan rendben tartott sövényen a sétány két oldalán, az imitt-amott elhelyezett padokon. Aztán végre odaértek a parkhoz, ami annyira apró volt, hogy egy nagyobb kutya még futni sem tudott volna benne egy jót.

Emma megállt egy csoport fa mellett, amiken már megjelentek az első világoszöld levelek a virágok mellett, aztán felpillantott rá. Még a magasságuk is annyira eltért, hogy egészen hátra kellett hajtania a fejét.

– Miről akart beszélni? – kérdezte, Péter pedig egy pillanatra ösztönösen elmerült nefelejcskék szemében, aztán észbe kapott.

– Az éjjel is hallott zajokat?

– Nem, pedig direkt fent maradtam. – Péter csak most vette észre, hogy a nő szeme alatt halvány, kékesszürke árnyék húzódik.

– Semmi más szokatlan dolgot nem tapasztalt?

– Nem, és ha csak ezért jött, nem kellett volna. Szóltam volna telefonon, ha újra hallok valamit.

– Nem csak ezért jöttem – felelte Péter, mert egyszerűbb volt hazudni, mint beismerni, hogy tényleg csupán ezért kereste meg a nőt. – Ismeri Renner Ferencet? – kérdezte helyette gyorsan. – Ő a szemközti szomszédja.

– Azt nem mondhatnám, hogy ismerem. Köszönünk egymásnak, és tudom, hogy az övé a Rózsakő Security, meg azt is, hogy egyedül él.

– Valóban egyedül, viszont tavaly az egyik alkalmazottja után nyomozott Burke. Kiderült, hogy a fickó verte és csalta a feleségét, Renner meg nemigen sietett, hogy elbocsássa a cégétől, mintha nem tartaná túl nagy hibának azt, amit az alkalmazottja művelt.

Emma szeme elkerekedett.

– Azt gondolja, hogy azért, mert ő sem idegenkedik attól, hogy megverjen egy nőt?

– Akár ez is lehet rá a magyarázat. Meg persze az is, hogy egyszerűen csak nem foglalkozott a problémával időben.

– De ő tényleg egyedül él. Soha nem láttam nővel.

– Talán előző éjjel felvitt magához egy alkalmi partnert – jegyezte meg Péter, mire Emma bólogatni kezdett.

– Igen, ez lehet, mivel soha korábban nem hallottam ilyen zajokat. Egyszeri esetnek tűnik.

– Azért az, hogy éjjel nem hallott semmit, nem jelenti azt, hogy holnap sem fog.

– Ez igaz. – Emma váratlanul elmosolyodott, amitől az egész arcra felragyogott, és Péternek hirtelen nehezére esett bármi másra koncentrálni. – Köszönöm, hogy elmondta! Így most figyelhetem Ferencet, hátha látom nővel.

Péter agyáról ezt hallva a maradék köd is elszállt, a helyét pedig nyomban átvette a harag.

– Nem azért mondtam el, hogy figyelje Rennert! – csattant a nőre, mire az megkérdezte:

– Hát akkor miért?

Péter azonnal tudta, hogy nem gúnyolódásnak szánta. Őszintén érdekelte a válasz. Ám ő maga se nagyon értette, miért is mondott el Emmának bármit arról, amire jutott, hiszen még azokkal sem volt általában közlékeny, akikkel együtt dolgozott, nemhogy egy civillel, pláne Rády Emmával. Nem tudott hát felelni, de el sem tudta vonni a pillantását a nő kíváncsi, kék tekintetétől.

– Mindegy miért – morogta végül, aztán csak álltak egymással szemben, miközben a szél zörgette mellettük a fák ágait, és autók moraja hallatszott oda hozzájuk a közeli elkerülő útról.

– A bal oldali szomszédomnak is utánanézett? – törte meg végül a csendet a nő. – Erdei Tündének hívják.

Péter biccentett.

– Banki ügyintéző, egyedülálló, nagyjából öt hónapja lakik a házban.

– Igen. Nagyon alapos volt. – Emma újra elmosolyodott, Péter pedig újból belefeledkezett abba a mosolyba.

– Miért kérdi? – köszörülte meg a torkát.

– Kicsit aggódom érte, mert tegnap óta nem láttam. Ma reggel be is kopogtattam hozzá, de nem nyitott ajtót, és szeretnék biztosra menni a jelen körülmények között.

– A munkahelyén azt mondták, hogy Londonba utazott egy barátnőjéhez.

Emmán látszott, hogy megkönnyebbül.

– Ez jó hír, köszönöm, hogy ezt is elmondta!

– Akkor hálálkodás helyett inkább ígérje meg, hogy nem szaglászik Renner körül. Vagy épp a többi szomszédja körül! – Péter hangjából hiányzott a szokásos él.

Emma pár pillanatig némán vizslatta, mintha neki is feltűnt volna, aztán lassan bólintott.

– Megígérem. Csak szólok magának, ha látok valamit.

Újra csend ereszkedett közéjük. Feszélyezett, feszültséggel terhes csend. Péter zsebre vágta a kezét, aztán biccentett a nőnek, és minden további szó nélkül visszaindult a kocsijához. Ám egész nap képtelen volt kiverni a fejéből ezt a kora reggeli, furcsa találkozást.

Negyedik fejezet

Amikor Péter csütörtök este hazaért, a háza előtt találta az apja Volkswagenjét, az öreget meg a konyhában. Újvári István épp kivett a sütőből egy tepsi oldalast Betti fürkésző tekintetétől kísérve. Péter gyomra azonnal megkordult az illatoktól, mégis azt kívánta, bár ne adott volna kulcsot az apjának.

Az öreg ugyan Győrben lakott, de gyakran felbukkant nála anélkül, hogy szólt volna előre. Az évforduló környékén különösen. Péter persze tudta, hogy az apja így akar megbizonyosodni arról, hogy jól van. Jelenj meg váratlanul, hogy ne tudjanak színjátékkal készülni az emberek. Az öreg egyik szokásos trükkje.

Hiába ment nyugdíjba, ízig-vérig rendőr maradt, és fel is használt mindent a cél érdekében. A cél pedig az volt, hogy rendszeresen ellenőrizze, immár tizedik éve, ami nyilván nem meglepő azután, hogy a másik fia öngyilkos lett.

Péter általában nem is bánta, ha az apja váratlanul meglátogatta. Most viszont mindent megtett volna azért, hogy egyedül lehessen. Persze ezt sosem mondta volna meg neki.

Felakasztotta a kabátját a fogasra, majd bement a konyhába.

– Nem kellett volna főznöd. Ha tudom, hogy jössz, hozok haza kaját.

Ezt a játékot mindig eljátszották, és az öreg mindig ugyanolyan helytelenítően nézett rá közben, mint kölyökkorában, amikor eszement biciklis versenyekbe bonyolódott a haverjaival, aminek a vége egy törött kar és pár megrepedt borda lett.

– Ha már itt vagyok, legalább egyél valami rendeset.

– Máskor is rendeset eszek.

– Marhaság! – Az öreg összehúzott szemmel vizslatta egy-két pillanatig. – Már ha egyáltalán eszel bármit is.

Péternek esze ágában sem volt beismerni, hogy aznap egy szendvicsen kívül valóban nem evett mást, mert sejtette, hogy akkor egész este azt hallgathatná, hogy jobban kéne figyelnie magára.

A pulthoz lépett, amin ott sorakozott egy halom zöldség. Bármilyen zsíros húst megehetsz, ha van mellé saláta. Ez volt az apja elképzelése az egészséges étkezésről. Péter máskor előszeretettel kritizálta emiatt, de most túl kifacsart volt a vitához.

– Segítsek valamit? – kérdezte azért, de az apja megrázta a fejét.

– Nem kell.

– Akkor mindjárt jövök.

Péter a hálószobájába ment. Nem abba, amiben Renivel aludtak, ott a nő halála után képtelen volt megmaradni. Teljesen lezárta az emeletet, ahol annak idején kialakították a saját lakrészüket, és inkább a földszinti szobák egyikét használta, amiket Reni a leendő táborozó gyerekeknek szánt.

Előszedett egy farmert és egy pulóvert a szekrényből, aztán bezárkózott a fürdőszobába. Egy zuhany talán segít elűzni a pocsék kedvét és a kimerültségét, ami úgy elködösítette az agyát, mint a kéményből felszálló füst az eget.

Lehámozta magáról a ruháit, és beállt a zuhany alá. Aztán lecsukott szemmel, hátát a csempének vetve folyatta magára a forró vizet. A gondolatai lomhán pörögtek, önkéntelenül az aznap reggelnél és Rády Emmánál kötöttek ki.

A nő illatánál, ami édes volt, és kábító, lusta hétvégi reggeleket idézett fel Péterben, meg ágyba vitt kávét és süteményt. Csupa olyan kellemes, már-már elfeledett emléket, amit nem akart a nővel összefüggésbe hozni. Az érzékei azonban nem engedelmeskedtek. Sőt, arra vágytak, hogy újra érezhesse azt az illatot.

– A francba! – szisszent fel Péter, amikor a farka a fáradtsága ellenére reagált az emlékre.

Nagy volt a kísértés, hogy könnyítsen magán, mint oly gyakran, mióta tavaly ősszel Emma besétált az életébe. Ám ahogy máskor, most sem tette. Nem akart a nőre gondolva elélvezni. Mert ha megteszi, Emma csak még jobban belemászik az agyába, beférkőzik a bőre alá, mint valami parazita, ő pedig nem fog tudni megszabadulni tőle.

Nem mintha enélkül meg tudna.

Átváltotta a forró vizet jéghidegre, és bár kimerült teste veszettül tiltakozott, Péter összeszorított foggal tűrte. Egészen addig, amíg a hideg bekúszott a csontjaiba, és teljesen megdermesztette.

Amikor végül elzárta a vizet, annyira remegtek a tagjai, hogy csak a harmadik próbálkozásra sikerült leakasztania a törölközőt a fogasról. De legalább lelohadt a vágya, és felszállt a köd az agyáról, mire pedig megtörölközött és felöltözött, elmúlt a remegés is.

Visszament a konyhába, ahol az asztalnál már ott várta az apja meg persze a vacsora.

– Ülj le, és szedjél! – parancsolt rá a férfi, Péter pedig tette, amit mondott. Mert egyrészt ezzel megnyugtatta az öreget, másrészt tényleg éhes volt.

Néhány percig némán vacsoráztak, és ugyan Péter rég nem az élvezet kedvéért evett, de be kellett ismernie, hogy jólesik neki az étel.

Az apjára sandított. Az öreg a szokásos jó hangulatában volt, Péter nem először gondolkozott el rajta, hogyan csinálja. Hogyan nem vesztette el sosem az életkedvét?

Pedig korán meghalt a felesége, egyedül kellett nevelnie két fiút, aztán pár évvel később ugyanazon a napon vesztette el az idősebb fiát meg a fiatalabb fia feleségét, akit a lányaként szeretett. Egyetlen nap leforgása alatt ketten maradtak a családjukból, Újvári István mégsem roppant össze.

Képes volt továbblépni, új alapokra helyezni az életét. A nyugdíj után sem maradt tétlen. A volt kollégái még mindig gyakran kérték fel szakértőnek, mellette polgárőrséget szervezett, meg úgy általában mindenkin segített, aki segítségre szorult.

Péter néha bámulta ezért. Máskor, ha rosszabb passzban volt, csak simán dühítette. Azért, mert ő nem képes erre.

Mindig is olyan akart lenni, mint az apja. Jó ember, aki segít másokon. De csúfos kudarcot vallott, hiszen az elmúlt tíz év minden egyes ébren töltött pillanatában úgy érezte, nincs miért élnie, és ha még saját magán sem tud segíteni, hogyan is segíthetne másokon?

Persze megtett mindent a munkahelyén, amit csak tudott. A fenébe is, a munkája nélkül már rég nem lenne életben. De sosem érezte azt, hogy igazán segít. Inkább mintha lyukas kanállal próbálna vizet kimerni egy tálból. A víz sosem fogyott el, bármennyire is erőlködött.

– Milyen ügyön dolgoztok? – rángatta ki az apja hangja a gondolataiból.

– Csak a szokásos – felelte Péter. Általában szerette megbeszélni az apjával a nyomozásokat, az öreg mindig jó tanácsokat adott. Most azonban Rády Emma miatt nem beszélhetett.

Az apja persze nem hagyta annyiban.

– De komolyan, fiam. Mi az az ügy, ami ennyire kicsinál? Mert nem hinném, hogy csak a szokásos.

Péter önkéntelenül is megsimította a széke mellett fekvő Betti fejét. Mintha a kutya puha bundája segíthetne megfelelő választ adni a kellemetlen kérdésre.

– Nem hivatalos nyomozás – bökte ki végül. – Valószínűleg családon belüli erőszak, az egyik szomszéd jelentette, de azt nem tudta megmondani, melyik lakásból hallotta a zajokat. Ráadásul az összes lakó tisztának tűnik, legalábbis egyelőre.

– Hm – hümmögött az apja. – Nincs sok minden, amin el lehet indulni.

– Nincs, de nem hagyhatom annyiban.

Egymásra néztek, és Péternek ennél többet nem kellett mondania. Az apja pontosan tudta, miért muszáj foglalkoznia egy családon belüli erőszakkal, hiába nincs hivatalosan bejelentve.

Azért, mert a bátyját emiatt hurcolták meg.

Tíz éve Rády Emma betört a rendőrség adatbázisába, és megszellőztetett pár rosszul végződő, családon belüli erőszakkal foglalkozó ügyet. Mégsem ő húzta a rövidebbet. Hanem Péter bátyja, aki az ORFK Gazdasági Főigazgatóságának informatikai szakterületét vezette akkoriban.

Őt hibáztatták, amiért egy tizenéves lány be tudott törni a rendszerbe, és bizalmas anyagokat adott át a sajtónak. Nemcsak a főnökei, de a média és a közvélemény is. Felfüggesztették, vizsgálat indult ellene, sorban jelentek meg a cikkek arról, mekkorát hibázott, Ákos pedig nem bírta a nyomást.

Egyik este egyszerűen főbe lőtte magát.

Péter sosem fogja megbocsátani magának, amiért nem látta előre, mire készül a bátyja. És sosem fogja megbocsátani Rády Emmának, hogy az ostoba, felelőtlen tette előbb Ákos, aztán a felesége életébe került.

***

Emma első pillanatban nem tudta, mire ébredt fel. Sőt, arra sem emlékezett, hogy egyáltalán elaludt. Csak annyit tudott felidézni, hogy nem sokkal este tíz után letelepedett a kanapéra a laptopjával, ám a laptop valamikor lecsúszhatott az öléből, mert most ott hevert mellette a kanapén, Emma nyaka pedig fájdalmasan húzódott, valószínűleg attól, hogy ülő pózban nyomta el az álom.

Fel akart tápászkodni a kanapéról, hogy kinyújtózzon. Ám mielőtt megtehette volna, tompa zaj szűrődött be a lakásba.

Csapódás, nyikorgás, újabb csapódás… Mintha valaki pakolna.

Ha nem lett volna Emma minden érzéke kiélezve a szomszédból jövő hangokra, talán fel sem tűnik neki, így viszont azonnal elfogta a rossz érzés.

Az órára pillantott, elmúlt éjfél. Ilyenkor senki sem szokott rakodni…

Emma, feledve elmacskásodott tagjait, felpattant, és a Juliékkal közös falhoz sietett. Rátapasztotta a fülét, de a hang nem onnan jött. Berohant a hálószobába, ugyanezt eljátszotta a Tündével közös falával is, és nyomban felerősödtek a zajok.

Tünde lakásában volt valaki!

És persze lehet, hogy a nő jött haza az utazásáról, és épp pakol, Emma rossz érzése azonban nem csökkent.

Állt a fal mellett, az ágya és a szekrénye között a mentazöld falhoz simulva, hallgatta az átszűrődő zajokat, és minden idegszála azt üvöltötte, hogy valami nincs rendben, de nem tudta logikusan megmagyarázni, miért gondolja ezt.

Fel kellene hívnia Újvárit…

Ám ha elmondja neki, hogy azért hívta, mert a szomszédban valaki fiókokat húz ki, és szekrényajtókat csap be, akkor a férfi előbb körberöhögi, aztán ugyanazt fogja mondani, ami neki is legelőször eszébe jutott: hogy Tünde hazaért.

És racionálisan nézve tényleg ez volt a leghihetőbb magyarázat, Emma azonban nem tudta lerázni magáról az érzést, hogy talán téved, és gyűlölte, hogy ugyanúgy tehetetlen, mint két éjszakával korábban.