NYÍRÓ JÓZSEF

JÚLIA SZÉP LEÁNY

1. KÉP.

SZÍN: Székely falu a hegyek lábánál nyári esti sejtelmességében. A torony fehér fala, nehány ház belesüllyedve az éccakába, csak fekete, fehér, kék foltokban dereng háttérként. Egyetlen megvilágított pont a Júliáék kis kapuja. Fafaragással, festéssel díszített „galambbúgos kiskapu".

A faluban valahol tánc van, de csak a zene tompított hangulata ver ide az egész jelenet aláfestéseként. A muzsikának érzékeltetnie kell nemcsak a táncra készülő falu kedvét, hanem a tornyosuló hegyek, a mélységes éccaka, a sajátos székely világ egész környezetét. Nemcsak az emberi lelket, hanem a természet lelkét is. Szerelem, mélység, szépség, természetfölöttiség is legyen benne, mint a hegyen klánétázó legény képzeletében és magafeledkezett teremtő kedvében. A hangulatok és fokozatok minden lehetősége nyitva van, de kísérje a cselekményt is, a Júlia és Jóska tiszta, lobogó szerelmét, kik ősi szokás szerint évődnek a kiskapuban. Együgyű, jóformán gyermek még mind a kettő: Júlia, az erdőpásztor szép leánya és Jóska, a szentmártoni bíró fia. Ennek a kapu ölében megbújt szerelemnek alig van szava. Inkább az érzések és a boldogság némasága az, amely arcukon, szemeikben, egész lényükben tükröződik. Olyanok, mint a balladák két összeölelkezett „Kápolnavirág“-ja.

JÓSKA (önkéntelen mégis azt mondja):

Ha megnézlek, Megigézlek! ...

JÜLIA (boldog kacagással kifordul a legény karjaiból, lekapja a legény dísztelen kalapját és édes nyugtalanságában abba köt bele):

Ni, nincs is virágod! ...

Nem is legény nálunk,

Kinek kalapjába

Harmatos virágból

Nincsen bokrétája.

JÓSKA (merően, ragyogva nézi a leányt, mintha meg akarná enni):

De haragszom a szemedre,

Mért kacsintgat az enyimbe,

De még inkább a szívedre,

Mért gyullasztott szerelemre ...

(Az úton legények, leányok csoportja közeledik. Éppen csak áthaladnak az ablakok kihulló fénye előtt. A két szerelmes csendesen behúzódik a kapu mélyébe, de mindjárt észreveszik őket. Van, aki mosolyogva megy tovább, de a többi odatréfál nekik.)

EGYIK LEGÉNY:

Netene, te kecskebéka!

Kutya legyek, ha nem Jóska! (ismeri fel.)

MÁSIK LEGÉNY (a csókra célozva):

Ti tán bajusznövelőt kerestek?

Édös téj kell még csak nektek!

(Legény kacagás, leányvihogás. A két fiatal szemérmesen búvik egymáshoz. Jóskát eszi a méreg, hogy nem tud visszavágni. Mire kigondolna valamit, újabb évődés éri.)

HARMADIK LEGÉNY:

Ügyelj Jóska,

Meg ne tudja

Hajdú Péter uram

Kányaképű lánya! ...

JÜLIA (ki már hallott a hírről, hogy a bíró fiával el akarják vétetni a gazdag Hajdú- leányt):

Mit beszél e legén? ...

JÓSKA (elsápad, hebeg):

Jár a szája! Én ... én ...

EGYIK LEGÉNY (gúnyolódva közbevág Jóskára mutatva):

Egy leánnyal megkínáltak,

De nem tudom, mit csináljak,

Elvegyem, vagy retiráljak.

MÁSIK LEGÉNY (sietve megtoldja a rigmust):

Ki nem kap a házasságon,

Hiába él a világon.

JÓSKA (ökölbe szorított kézzel): Aszondom, hogy!...

EGYIK LEGÉNY (büszkén leinti):

Tanólgass csak tovább! (mondja elmenőben.)

MÁSIK LEGÉNY (Júliával huncutkodik):