LAUREN NORTH

A LÁNYOD VAGYOK

A mű eredeti címe

She Says She’s My Daughter

Copyright © Lauren North, 2023

First published in Great Britain in 2023 by Storyfire Ltd trading

as Bookouture.

Hungarian translation © Szieberth Ádám

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására.

A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZIEBERTH ÁDÁM

ISBN 978 615 104 029 4

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KISS-PÁLVÖLGYI LÍDIA

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

Andynek

Mielőtt elolvassák ezt a történetet – az én történetemet –, három dolgot tudniuk kell:

1. Egyedül én tudom, mi történt valójában Abigaillel tizennégy éve, és egyedül én tudom azt is, hogy miért jött vissza, amikor visszajött.

2. Semmi sem volt véletlen. Szántszándékkal tettem mindazt, amit tettem.

3. Soha, egyetlen percig sem akartam, hogy a történtekből bármi is megtörténjen.

Ha úgy gondolják, hogy az utóbbi két állítás ellentmond egymásnak, és valóban zavart az elmém, ahogy egyes lapok állítják, lapozzanak! Olvassanak tovább, olvassanak el minden egyes szót, és a végén meg fogják látni, csakúgy, mint én, hogy az, amit tudni vélünk, amit hiszünk, egy pillanat alatt a feje tetejére állhat.

ELSŐ RÉSZ

PROLÓGUS
SARAH

Harsány gyerekkacajt repít felém a sós ízű szél, meg önfeledt visongást és türelmetlen kiáltozást: „Hé, nézz már rám!” Előbb a gyomromban árad szét a melegség, majd tovaterjed mindenhova, még a hűs homokba temetett lábujjaim hegyére is.

– Mi jár a fejedben? – kérdi a mellettem hasaló Michael, majd felém fordul, és belecsókol a nyakamba. Aztán finoman súrolja a keze a combomat, mire sorra villannak be az éjszakánkat, a két forró testünket megjelenítő emlékképek.

Felkönyökölök. Érzem, hogy mocorog a piknikpléd alatt a kavicsos homok. Rámosolygok Rebeccára, aki egy törölközőnek támasztva ücsörög a lábamnál. Az élénk színű edénykéit pakolássza egymásba, és közben gügyög magában.

A víz szélén játszadozó testvérei felé intek a fejemmel. A mezítlábas Daniel, aki már hatéves, buzgón játssza a nagytesó szerepét: roppant komoly arccal guggol, és lapátolja a vödrébe a vizet meg a tocsogós homokot. A négyéves Abigail pedig, aki nem vette le a cipőjét, egyik lábáról a másikra állva táncikál. A hullámok egyre jobban kicsapnak az Északi-tenger suffolki partjára.

– Az jár a fejemben, hogy milyen jó nézni őket, ahogy együtt játszanak – mondom. – Meg azon, hogy semmi kedvem visszamenni a való világba.

Csak egyórányira vagyunk az essexi, vidéki otthonunktól, de úgy érzem, mintha egy másik világba csöppentünk volna, annyira más a tempó.

– Meg azon, hogy mivel tudnád elérni, hogy Abigail ne cipőben aludjon – teszi hozzá Michael. Aztán a sötétszőke hajába túr, majd a szeme fölé emeli a kezét, és ő is nézi a gyerekeket.

– Azon egyfolytában agyalok – felelem, és kiröppen a számon egy laza, könnyed, amolyan vakációs kacaj. Aztán teleszívom a tüdőmet a friss tengeri levegővel, és Michael mellkasára hajtom a fejemet. Nem akarom, hogy elmúljon a jóleső érzés, de már szüremlik is be a gondolatvilágomba a sok teendő, határidők, miegymás. Közeleg a dagály…

– Az a kis cipő alighanem szétesik, mire hazaérünk, annyit ázott a tengerben – mondom, majd nézem, ahogy Abigail elveszi Danieltől a sárga vödröt. Kilötyög némi víz, mire odaér vele a három nagy, kerek kőhöz, vagy inkább sziklához, amelyek a parttól egyméternyire gubbasztanak a homokban. A rózsaszínű nyári ruhájának csak az alsó fele látszik, mert felül takarja a Thomas, a gőzmozdony-mintás pulcsi. Abigail imádja a bátyjától örökölt ruhadarabot, és a rikító, piros edzőcipőt is, amelyet Daniel választott ki neki a negyedik szülinapjára a szupermarketben. Ez a múlt hónapban történt.

– Mikor ér ide Janie? – érdeklődik Michael.

Érződik a hangján, hogy nem szívesen tölti a legjobb barátnőmmel a vakációnk utolsó estéjét.

A telefonomra pillantok, majd azt felelem:

– Egy óra múlva. És mielőtt egy szót is szólnál, a szüleitől jön, akik itt laknak a közelben. Valamint ő a gyerekek keresztanyja, és nehéz időszakot élnek át Phillel, úgyhogy örül, ha velünk lehet. Még az sem kizárt, hogy vacsorára Phil is befut.

– Szóval nem jött össze a lombik? – kérdi Michael.

Megrázom a fejemet.

– Épp ezért jó, ha leköti egy kicsit valami más – mondom. – És tudod, mennyire odavan a gyerekekért.

Újfent rájuk téved a tekintetem, és újfent szétárad bennem a jóleső melegség. Eszembe jut, hogy lám, milyen szerencsésnek mondhatjuk magunkat! Elnézem Abigail borzas, barna haját meg az arcát, amelyen látszik, hogy nagyon koncentrál. Leteszi a vödröt a legkisebb kőre, Daniel pedig kiönti a tartalmát, és vihorászva nézik, ahogy toccsan, majd szétterül a nedves, tapadós homok.

Velük nevetek én is. A fülembe, majd a fejembe mászik a kacajom, és egyszer csak nem cseng olyan szépen, ahogy kéne. Inkább olyan, mintha zúgna a fülem, miközben mintha valahonnan messziről jönne ez a furcsa zaj.

Elhúzódik tőlünk a nap is, és eltűnik a lábujjaim közül a homok. Nem tudom, mi történik velem, de ösztönösen küzdök ellene.

– Mamiii! – kiált oda a nagy, kerek kövek mellől Abigail, majd integet is, hogy menjek oda. És máris unszol, nógat, ösztökél minden porcikám, minden idegszálam, hogy pattanjak fel, rohanjak a lányomhoz, és öleljem át jó szorosan. Zárjam a biztonságot adó karomba, és ne engedjem el soha többé.

PÉNTEK

1. FEJEZET
SARAH

Péntek, 05:00

Felriadok. A szemem kipattan, a lélegzetem elakad. A gyomromban szétáradt melegség egy csodálatos, gyönyörteljes másodpercig még velem marad, majd elillan. Szétfújja, elsöpri a minden porcikámat átjáró, dübörgő valóság, mint a homokszemeket a szél.

Szorít a mellkasom. Üresen kongó, tompa fájdalmat érzek, miközben levegőért kapkodok.

Tizenhárom év, tíz hónap és kilenc nap.

Ezt elismétlem magamban még háromszor. Tizenhárom éve, tíz hónapja és kilenc napja láttam utoljára Abigailt. Az én gyönyörű, borzas, barna hajú, huncut mosolyú kislányomat.

Eleinte még az órákat számoltam.

Három.

Tíz.

Huszonnégy.

Negyvennyolc.

Hetvenkettő.

És így tovább, miközben vártuk a hírt, amely sosem érkezett meg. A szavakat, amelyek soha nem hangzottak el.

Megtalálták. Épségben. Biztonságban van.

A fájdalom most úgy nyilall belém, mintha tőrt döfnének a szívembe. Már-már elhatalmasodik rajtam, de összeszorítom a fogamat, és visszatuszkolom a dobozába. Ez persze nincs ínyére: vergődik, mint a kisgyerek, amikor be akarják szíjazni a babakocsiba. De én erősebb vagyok ennél a fájdalomnál, és ma sem hagyom, hogy ő győzzön.

Lerúgom magamról a takarót, és belebújok a tegnap ledobott farmerembe, majd az ősrégi, zöld pulcsimba. Már igencsak kinyúlt, de nem tudom rászánni magam, hogy kidobjam, mert jó meleg, és a szívemhez nőtt. Este, ha lehunyom a szemem, mindig szuggerálom az álmot, hogy jöjjön már. Epedve vágyom rá, hogy viszontlássam Abigailt, és újra átélhessem azt a pillanatot, de ha ez megtörténik, sokkal nehezebb a következő nap.

Menekülj! – súgja a belső hang. Igen, muszáj kimozdulnom.

– Barley! – suttogom az éjjeliszekrényen álló digitális órára pillantva. Még csak öt múlt pár perccel.

Az ágy végében fekvő kutya hegyezi a hosszú, lelógó fülét, de nem mozdul.

– Barley! – ismétlem.

Fülsértő a suttogásom a síri csöndben. Még a bojler sem zúg, Michael pedig csak nyolckor fog előbújni a hálószobánkból, amely immár csak az övé, vagy legalábbis nagyon úgy tűnik. Rebecca viszont egy órán belül fönt lesz, mert idő kell ahhoz, hogy pont olyan legyen a haja, amilyennek lennie kell, és a szövegét is gyakorolni akarja, mielőtt Michael elviszi az iskolába, mert ma is próbálják a színdarabot. A lányom tizenöt éves, jövőre teszi le a kisérettségit.

Daniel pedig akkor mászik ki az ágyból, amikor kedve tartja. Próbálom felidézni, hogy van-e ma előadása, de az órarendje folyton változik, vagy talán csak ő mond mindig mást, ha kérdezem. Informatikát tanul a helyi egyetemen, és dolgozik is egy kocsmában, úgyhogy változatos időpontokban jár haza. Van, amikor napokig nem látom.

Fáj, hogy nem osztja meg velem a házon kívüli életét: nem értesülök a kapcsolatairól, nem ismerem a barátait. Rebeccáról még tudom, mikor hova megy, a húszéves fiamról viszont nem, és értem, hogy ez így normális, de azért fáj. Visszasírom a régi szép időket, amikor Daniel még töviről hegyire elmesélte a napját, és tudtam, melyik a kedvenc tantárgya, üldögélt velem az ágyon, és mutogatta a rajzait. Hol egy madáron akadt meg a szeme, hol egy macska tetszett meg neki, és már készült is a skicc…

Elhessegetem a komor gondolatokat, és Barley-hoz fordulok.

– Tudom, hogy korán van még – mondom, mire a kutyám kinyújtja a két mellső mancsát, de a szemét nem hajlandó kinyitni. A félhomályban barnás árnyalatot ölt a puha, sárgabarackszínű bundája. – Sétafika!

Barley erre már életre kel, mintha ösztökével böknék oldalba. Megpördül a tengelye körül, majd leugrik, vagy inkább lebucskázik az ágyról, és előbb ér az ajtóhoz, mint én.

Egy, kettő, három, négy… Az én higanymozgású kiskutyám hol az egyik, hol a másik bokámhoz dörgölőzik, miközben a folyosón megtett lépéseimet, majd a lépcsőfokokat számlálva eljutok a konyháig. Onnan a kis előtérbe vezet az utam, ahol a kinti cipőket tartjuk. A végeredmény ötvenöt.

A számolással töltöm ki a síri csöndeket, és tartom kordában a gondolatokat, amelyeken nem merek elmélázni. Ma vajon hány lépést, hány hosszabb-rövidebb időintervallumot, hány fürdőszobacsempét fogok összeszámolni? Van, amikor segít ez az abszurd pótcselekvés, van, amikor nem, de ha segít, ha nem, a szokásommá vált.

Mire kilépek a hátsó ajtón a sötétbe, már lezárult az agyam lezárandó rekesze. Hideg tavaszi fuvallat söpör végig a kies essexi tájon. Végre veszek egy nagy levegőt, és már érzem magamban az erőt, hogy szembenézzek bármivel, amit hozhat a mai nap.

Milyen szánnivaló, nevetséges gondolatnak tűnik ez így utólag! Hiszen arra, ami várt rám, száz emberöltő sem készíthetett volna fel.

2. FEJEZET
ABI

Péntek, 14:00

Abi megmarkolja a betonlépcső sötétkék korlátját, és félúton, azaz a négy fok közül a másodikon megáll. Az új életébe, az igazi életébe vezet ez a rövid lépcső. A háta mögött hömpölyög a forgalom: dübörögnek az egymást előzgető, sávról sávra cikázó autók, motorok, emeletes buszok, furgonok, fekete taxik. Monoton duruzsolássá olvad össze a sokféle hangfekvésű berregés.

Abi fellép a harmadik fokra, majd megáll. Mintha kinőtt volna a földből egy téglafal, vagy egy hét lakatra zárt ajtó, úgy tornyosul előtte az, amire készül. Pedig a segítőtársa úgy adta elő, mintha gyerekjáték lenne az egész, hiszen ő ezt érdemli, itt a helye, ide tartozik, és pont! Szeretné is hinni, hogy így van, de ha az igazi élete még előtte áll, akkor mi a helyzet a múltjával? Ha nem az, akinek eddig hitte magát, akkor kicsoda?

Fagyos fuvallat csap az arcába, és libbenti fel a hullámos, barna haját, amely szétzilálva omlik a kis hátizsákjára. A metsző, hideg szél a laza szövetű, kötött pulóverén is áthatol, és meg sem áll az agyáig. Olyan játszi könnyedséggel fújja el az ágaskodó kérdőjeleket, mint a járdán heverő, üres csipszeszacskót.

Abi megborzong, majd megmozgatja a lábujjait az egykor fehér edzőcipőben. Eszébe jut, hogy már ki tudja, mióta hordja ezt a csukát. A szőke időjósnő, akit a parányi tévé szemcsés képernyőjén látott reggel, a szállodában, azt mondta, hogy a mostani a leghidegebb tavasz Angliában, amióta jegyzik az adatokat. Ez teljesen hihetően hangzik. Abi nem is érti, miért nem adott a segítőtársa egy kabátot.

Szorosabbra húzza a hátizsák szíját, és merőn nézi az üvegajtót, meg az ajtó fölötti téglafalra csavarozott, ezüstszínű betűket: Bethnal Green-i Rendőrkapitányság.

Most, vagy soha! Nem morfondírozhat tovább, hogy tényleg ezt akarja-e! A pénze elfogyott, így elfogytak az opciói is.

Abi megteszi az utolsó lépést, és belöki az üvegajtót, amely – huss! – már be is csukódik mögötte, kizárva a szelet és a forgalom zaját. Abi ujjait bizsergeti az üres előtér hirtelen jött melege.

Kétoldalt a fal teljes hosszában húzódó fémrúdhoz csavarozott, kék, műanyag székek sorakoznak. A jó magas recepcióspulton, amely a folyosó végén várja Abit, nincs sem toll, sem prospektus. Nincs semmi, amit egy túlfűtött pillanatban fel lehetne kapni, és hozzá lehetne vágni valakihez.

Abi valami mozgást észlel, majd nyikordul egy szék, és a felálló ügyeletes rendőr megköszörüli a torkát. A gyérülő haja már ősz, a szélrózsa minden irányába mutató, kunkori pofaszakálla viszont itt-ott még vöröses, vagy inkább narancssárgás. Az inggallérja pedig hófehérnek hat, mert nagyon éles a kontraszt a fekete zubbonnyal.

– Jó napot kívánok! – szólal meg mély, reszelős hangon az ügyeletes. – Miben segíthetek?

Abin puskagolyóként hatol át a félelem, és lefagy az egész teste. Megint mozdíthatatlan ajtó tornyosul a tüdeje, a szíve, az esze előtt, és valahol legbelül, a lelke mélyén, megszólal a vészcsengő.

Biztos vagy te ebben?

De a furcsa érzés máris elillan, és Abi, bár remeg a lába, lépeget tovább a pult felé. Közben sűrűn mondogatja magában, hogy ha biztos a dolgában, ha nem, ez az élete. Az igazi élete.

A rendőr rávillant egy jól begyakorolt, barátságos, de távolságtartó, hivatalos mosolyt. Abiben felmerül a kérdés, vajon hány év alatt csiszolta tökélyre? Hány áldozatot, tettest és mezei állampolgárt kellett üdvözölnie ahhoz, hogy ilyen jól menjen?

– Óhajt valamit? – szólal meg ismét a rendőr, és felvonja a pofaszakálla színében pompázó szemöldökét.

Nincs már pénz, nincs más opció! – emlékezteti magát Abi.

Feltolulnak a szavak, amelyeket már elmondott vagy százszor a szállodában, a rozsdás keretű tükör előtt, ám még most is kocogtatják a fogait, mintha fémdarabok lennének. Akadozva indul, de aztán villámgyorsan kiszalad a száján a rövid mondat, mintha spanyolul beszélne, ahogy szokott:

– Én… én Abigail Wick vagyok.

Csönd telepszik rájuk. Az a fajta döbbent csönd, amelyet nem űzhetnek el, nem tölthetnek ki szavak.

Az ügyeletes eltátja a száját, és elkerekedik a szeme. Abinek eszébe jut, hogy talán a karja is libabőrös lett, akárcsak az övé. Mintha hangyák másznának rajta…

Abi azon töpreng a hosszúra nyúlt csöndben, vajon mennyi időnek kell eltelnie ahhoz, hogy ne verjen szaporán a szíve, és ne akadjon el a lélegzete, ha kimondja a saját nevét?

Helló, Jane Smith vagyok, Elizabeth Jones vagyok, Katy Tomlin vagyok, Abigail Wick vagyok! Ez is csak egy név, nem igaz? Hát persze hogy nem. Hiszen az ő nevét, azaz őt ismeri ország-világ, és ha először mondja ki egy másik ember előtt, az olyan, mintha ledobná minden bombák királyát.

A rendőr köhint egyet, majd így szól:

– Tessék?

– A nevem…

Abi lelassít. Tudja, hogy vigyáznia kell, nehogy elárulja az akcentusa, és szépen, tisztán kell ejtenie a szavakat. Még mindig ugyanúgy retteg, de egy kicsit azért élvezi a hatást. Tetszik neki, hogy a rendőr döbbenten mered rá, mint aki nem hisz a fülének – vagy csak késlelteti a detonációt, amely óhatatlanul bekövetkezik, ha felfogja, amit hallott.

– Abigail Rose Wick vagyok, Sarah és Michael Wick lánya. Tizennégy éve tűntem el.

Hevesen kalapál a szíve. „Belégzés, pislogás, kilégzés! És ne fordítsd el a fejed!” – okította a segítőtársa, akinek az arca most megjelenik előtte. Beszéd közben furán csillogott a sötét szeme. Vajon mit tükrözhetett az a szempár? Kétségbeesést, szeretetet, félelmet? De bármi is volt az, hamar megjelent Abi szemében is. A társa többször is elismételt mindent, és neki is utána kellett mondania a hallottakat.

„Meg tudod csinálni! Muszáj megcsinálnod! Nemcsak magadért vagy értem, hanem értük is, a családodért! Úgy csináld, hogy higgyenek neked!”

Az ügyeletes tésztaszínű arca valósággal lángra gyúl, és Abi szinte látja a pult alatt matató ujját, amely megböki a gombot, és valahol bent, az épület gyomrában, már villog is a néma riasztás: „Erősítést kérek a recepcióspulthoz!”

Abi hátrafordul, és vet egy pillantást az üvegajtóra. Vajon az is bezáródik ugyanarra a gombnyomásra? Lehet, hogy csapdába esett?

Persze ez hülyeség. A sok akciófilm az oka, hogy ilyen srófra jár az agya. Azok a filmek nagyon beindítják ám egy magányos gyerek képzeletét! Caroline a hibás, az anyja, ha nevezheti még így a szőke amerikai nőt, aki annak a porfészeknek a külvárosában éldegélt, és Jhon, a férje folyton üzleti úton volt, vagy ki tudja, hol. Szóval Caroline mohón falta a nyolcvanas-kilencvenes évek gagyi filmjeit és sorozatait. Számtalanszor megnézte például a Halálos fegyvert, a Beverly Hills-i zsarut, a Columbo ismétléseit, meg bármit, amiben játszott Harrison Ford.

Abi száműzi a feltoluló emlékeket. Ha a filmekre és Caroline-ra gondol, felidéződik a hőség is, amely elől nem volt menekvés, meg az állott kaja szagával keveredő, émelyítő testszag. És a fojtogató érzés, amely abból fakadt, hogy ugyanaz a négy fal veszi körül nap mint nap, és nincs hova mennie.

Az ügyeletes szája szólásra nyílik, majd visszacsukódik, aztán lejátszódik ugyanez még egyszer. Abinek eszébe jut a falra szerelt éneklő hal, amelyet nap mint nap látott a kávézóban, ahol dolgozott. Egészen tavaly nyárig, amikor is elolvasta Jhon levelét…

Most merőn nézi a rendőrt, és a fülében cseng a dal, amelyre a fejét ide-oda forgató, tátogó hal rázendített, ha megnyomták rajta a gombot. És a vendégek sajnos szerették nyomkodni azt a hülye gombot.

Az ügyeletes felemeli a kezét, és megtörli kétoldalt a szája szélét.

– Helyet foglalna egy percre, amíg szólok a kollégámnak?

Abi bólint, és már araszol is a műanyag székek felé. Ismét az üvegajtóra szegeződik a tekintete, és az jár a fejében, vajon ott van-e még, figyeli-e még a társa? Nagyon szeretné elmondani neki, hogy sikerült. Szeretné látni a mosolyát, és hallani a dicsérő szavakat, amelyek oly ritkán hagyják el a száját.

– Illetve – szólal meg ismét az ügyeletes – talán kényelmesebb lenne, ha a kihallgatóban várakozna.

Azzal eltűnik, majd egy másodperc múlva kinyílik a pult mögötti ajtó, és a rendőr int Abinek, hogy fáradjon oda.

Vajon attól fél, hogy megszököm? Abi száján már-már kiröppen egy ideges kacaj, de végül a torkán akad, és csak a szája rándul meg. Ismét eszébe villan, hogy nincs hova mennie, és a hátizsák rejti minden földi vagyonát. Azaz nyolcvankilenc font hatvanegy pennyt, mert csak ennyi maradt abból, amit a segítőtársától kapott. Ennyi pénz lapul a váltás ruha alatt, meg a kolumbiai útlevél alatt, amelyet soha többé nem fog használni.

Ha most meghátrálna, és kirohanna az üvegajtón a kipufogógáz szagát hordozó, fagyos szélbe, ugyan mihez kezdene? Hiszen nincs hol laknia, és nyolcvankilenc font hatvanegy pennyvel nem sokra megy. Lehet, hogy ennyiért már ma éjszakára sem kap szobát az innen háromsaroknyira lévő, lepukkant szállóban, ahol olyan vékony a fal, hogy áthallatszik a szomszéd szobából a pornófilm…

Nem! Túl nagy utat tettek meg ahhoz, hogy most visszaforduljon! Megmarkolja hát a zsák két szíját, és követi az ügyeletes rendőrt az épület gyomrába. Nyikorog az edzőcipője alatt a szürke linóleumpadló.

Amióta belépett a rendőrőrsre, most először jut eszébe Sarah és Michael. A szülei… Vajon mikor szólnak nekik? Abi torka elszorul, olyannyira, hogy pár másodpercig nem is kap levegőt. Felbőszült bikaként ront rá a gyomorszorító félelem, és a nyomában ott tolong a sok kérdés, amelyekre nincs válasza. Vajon szeretni fogják? Elfogadják? Hisznek neki?

3. FEJEZET
ABI

A helyiségben, ahova az ügyeletes bevezeti Abit, van egy asztal meg négy szék.

– Egy percen belül itt lesz valaki – mondja a rendőr, majd nézi még Abit egy hosszúra nyúlt pillanatig, mielőtt becsukná az ajtót, és visszasietne a pulthoz, hogy telefonáljon.

Ablak nincs, sőt, egy irányban átlátszó detektívtükör sincs. Csak a négy cementszürke fal van, amelyek mintha egyre közelebb jönnének. Abi leül az ajtóval szemközti székre. Viszket a bőre a szűk térben, amely a bezárt szobákban töltött gyerekkorát idézi.

A plafonra szerelt két neoncső erős, bántó fényében mintha piszkos lenne a keze. Pedig már kezd fehéredni, holott egy hete sincs, hogy nem éri nap.

– Az jó, ha sápadt vagy – mondta tegnap a segítőtársa, de neki nem tetszett a kilúgozott, riadt arc, amely reggel visszanézett rá a rozsdás tükörből.

Nyomja a gerincét a kemény műanyag és a farzsebében lapuló telefon is. Ez arra készteti, hogy elővegye, majd bepötyögje a számot, amelyet nem mentett el, csak memorizált, és megnyugtassa a társát, hogy minden rendben, megcsinálta, bejutott.

De a felső sarokban, az ajtó fölött, diszkréten megbújik egy kis fekete kupola. Az egyik nyikorgó padlójú, szürke folyosó végén pedig nyilván van egy kép- és hangrögzítő eszközökkel teli szoba, ahol számítógépes rendszer rögzíti, naplózza, tárolja minden mozdulatát. Ezért mégsem veszi elő a telefonját.

Húsz perc telik el, mire nyílik az ajtó.

Két nő lép be, és Abinek eszébe jut a Caroline-tól sokszor hallott mondás: „Csöbörből vödörbe.” A fülében cseng a nő orrhangú amerikai akcentusa, és csak most fogja fel igazán a szófordulat értelmét.

– Szép jó napot! – üdvözli magabiztos mosollyal a magas termetű, szögletes arcú nő, aki elsőként lépett be. Rövidre van nyírva a göndör, szőke haja, és nem egyenruhát visel, hanem lila pamutinget meg testhez simuló, fekete farmert. A jegyzetfüzete a hóna alatt lapul, a tollát pedig a füle mögé tűzte.

– Cara Swain nyomozó vagyok – mutatkozik be.

– Jó napot! – köszön Abi is, de elnyomja a hangját a székek csikorgása.

– Ő pedig Robertson közrendőr – mutat a másik nőre Swain nyomozó, miután leültek.

Abi feszesnek érzi a mosolyát. Már az is igényel némi erőfeszítést, hogy emelt fővel a két nő szemébe nézzen, mint az olyan emberek, akik nem tettek semmi rosszat.

– Hozhatok egy kis vizet? – kérdi Robertson közrendőr, aki fiatalabb, mint Cara Swain. A filigrán alakját véka alá rejti a fehér ing és a fekete uniformis.

Abi megrázza a fejét. Pár hajtincse a homlokába hull.

– Köszönöm, nem kérek.

– Nagyon sajnálom, hogy megvárakoztattuk – mondja Swain nyomozó. Jól megnyomja a „nagyon” szót, mintha így próbálná jelezni, hogy komolyan gondolja. – Tisztáznunk kellett, hogy szükség van-e a gyámja jelenlétére, és ezen volt egy kis huzavona.

– Ó! Értem. Miért? – veszi elő Abi a kérdőszót, amellyel sokszor az őrületbe kergette Caroline-t. Miért nem mehetek ki? Miért nem járhatok iskolába, mint más gyerekek? ¿Por qué?

Addig kérdezősködött és nyavalygott, míg nem csattant az arcán Caroline tenyere.

„Azért, mert csak, Abelia! Azért, mert csak!” – hangzott ilyenkor a válasz.

Abi néha direkt kiprovokálta a pofont, hogy törje meg a nap, a hét, a hónap egyhangúságát a fizikai fájdalom.

– A törvény előírja – kezdi Swain nyomozó, miközben kinyitja a füzetét, és megkeresi az első üres lapot –, hogy tizennyolc éven aluli személyek rendőri kihallgatásakor mindig legyen jelen szülő vagy gondviselő. Csakhogy jelen esetben ez nehéz ügy, mert szerintem el kell beszélgetnünk magával, mielőtt értesítenénk Mr. és Mrs. Wicket.

– Mielőtt elkezdenénk – folytatja kis szünet után a nő –, közölnöm kell magával, hogy ez egy informális beszélgetés. Ezzel együtt kérheti, hogy legyen itt egy erre alkalmas, rendőrség által kirendelt felnőtt, ha igényt tart rá.

Abi megrázza a fejét. Nagyon hülyén érzi magát: hogy is felejthette el, hogy még csak tizenhét éves? Felüti a fejét a szilaj, szelídíthetetlen pánik, és mintha megint kisebbre zsugorodna a szoba. Vajon miről feledkeztem el még?

– Tehát nem szeretné, hogy valaki ideüljön maga mellé, és segítsen? – kérdi Robertson közrendőr.

– Nem – feleli Abi, majd észbe kap, és hozzáteszi, hogy: – Köszönöm.

Erre oda kell figyelnie. Nála ugyanis nem vált reflexszé az udvariasság úgy, mint másoknál, és ez nem csoda, hiszen nagyon sokat volt egyedül. Saját magától pedig, ugyebár, nem kellett szépen kérnie semmit.

Csönd telepszik a kihallgatóra. Csak Robertson közrendőr széke nyikorog, és Abi szíve kalapál.

– Bizonyára tisztában van azzal, hogy Mr. és Mrs. Wicket rendkívül erős sokkhatás fogja érni – folytatja végül Swain nyomozó. Együttérzőn cseng a kellemes, gyengéd hangja, de Abit kicsit nyugtalanítja, hogy nem nevezi a szüleinek Sarah-t és Michaelt.

– Ezért, bár természetesen nem akarjuk a szükségesnél tovább húzni az időt, ellenőriznünk kell az ön által közölt információkat, hogy megkíméljük őket a felesleges érzelmi megrázkódtatásól.

– Azaz le kell csekkolniuk, hogy nem hazudok-e, ugye?

Abi száját szinte égetik a kiszökött szavak. Az addiginál markánsabb akcentussal tette fel a kérdést, de nem kolumbiai kiejtéssel. Inkább Los Angelest és Caroline-t idézte az enyhén orrhangú beszéde, amelybe mintha valami más is vegyült volna.

– Érdekes az akcentusa – jegyzi meg Swain nyomozó –, de én sajnos reménytelen vagyok e téren. Talán spanyol?

– Kolumbiai – mondja Abi, és ráparancsol magára, hogy nyugi. Hiszen még nem is kérdeztek semmit! Tudta, hogy nem lesz könnyű, és a segítőtársa jól begyakoroltatott vele mindent, amit mondania kell, sőt, még a megfelelő hangszínt, hanghordozást is, hogy hitelesnek tűnjön. – Buenaventurában nőttem fel, ott beszélnek így – teszi hozzá, majd felemeli a fejét. Feltűnik neki, hogy a nyomozónő szeme is halványszürke, mint a fal. – Mit óhajtanak még tudni?

A nyomozónő még a füzetét kocogtatja a tollával, amikor nyílik az ajtó, és belép a vöröses pofaszakállú rendőr. Az asztalra helyezi a kezében lévő tálcát, amelyen három csésze van, majd szó nélkül kivonul.

– Kösz, Jim! – kiált utána Swain nyomozó, Robertson pedig odanyújtja az egyik csészét Abinek.

Gyenge tejes tea van benne. Abi jobban örült volna, ha kávét kap, de nem azt az instant granulátumot, ami a hotelszobában várt rá kis, barna tasakokban. Olyan kávéra vágyik, amit valami jó erős, aromás őrleményből főztek: olyasféléből, amilyet Jhon hozott a hosszú „üzleti útjairól”, és úgy itta, mint a vizet.

– Egészen különleges, mondhatni precedens nélküli esettel állunk szemben – magyarázza Swain nyomozó, és belekortyol a teájába. Ezután kis szünet következik, majd elhúzza a száját, és visszateszi a csészét a tálcára. – Nekünk, azaz a rendőrségnek, e pillanatban három kulcskérdésre kell választ kapnunk – folytatja, majd ismét megkocogtatja a tollával az üres füzetlapot. – Egy: meg kell bizonyosodnunk arról, hogy maga az, akinek mondja magát. Kettő: ha maga valóban Abigail Wick, akkor egy szörnyű bűntény áldozata lett, ezért kötelességünk megvizsgálni, hogy jó állapotban van-e pszichésen és fizikailag. A harmadik fontos dolog pedig az, hogy az Abigail Wick-ügy még nincs lezárva. Azaz meg kell találnunk a gyermekrablás tettesét vagy tetteseit, és ehhez rengeteg információt kell kapnunk magától.

Abi bólint, és a szájához emeli a csészét. A tea tűzforró, és az íze sem bizalomgerjesztőbb, mint a kinézete, de Abinek muszáj csinálnia valamit, mert képtelen állni a nyomozónő átható, fürkész tekintetét. Megint megszólal a fejében a vészcsengő. Még egy órája sincs itt, és máris ütöttek a tervükön egy bazi nagy lyukat, mert felmerült valami, amit nem kalkuláltak be. Hát persze hogy el akarják fogni a tetteseket! Hiszen ő nem csak úgy elkóborolt annak idején, azaz immár tizennégy éve! Ez vajon miért nem jutott eddig eszébe? És a segítőtársának miért nem jutott eszébe?

Abi szája kiszárad, és szédítő köröket írnak le a fejében kavargó kérdések.

– Talán az lesz a legjobb, ha kezdetnek mesél egy kicsit magáról, hiszen tizennégy év hosszú idő – folytatja Swain nyomozó. – Ráadásul Abigail Wick csak négyéves volt, amikor elrabolták, és ebből a korai életszakaszból általában nem sok mindenre emlékszünk. Felmerül tehát a kérdés, hogy miből gondolja, hogy maga Abigail?

Abi most sok mindent mesélhetne. Belevághatna a gyerekkora, az élete hosszú történetébe, de már nagyon elege van ebből a sivár lyukból, és az idő repül, és még nem tudja, hol fog aludni az éjjel. Ezért azt teszi, amire kérték: bizonyítékot szolgáltat arra, hogy tényleg ő Abigail.

– Van a… van a jobb mellemen egy bárányhimlő után maradt sebhely.

– Tessék?

Swain nyomozó szeme kicsivel tágabbra nyílik, de aztán összeszedi magát.

– Bárányhimlő után maradt sebhely?

Abi bólint, és egy csapásra visszatér a magabiztossága, hiszen amit mondott, az igaz. Igazat beszél, igaza van!

– Tehát meg akarnak győződni róla, hogy tényleg én vagyok-e Abigail Wick, ugye? Akkor nézzék meg azt a sebhelyet! Ott van a jobb mellemen, két centivel a mellbimbó alatt. A bárányhimlőre már nem emlékszem, ezért úgy gondolom, hogy kiskoromban kaphattam el. Azaz még az elrablásom előtt.

Hosszasan rászegeződik a szürke szempár, majd a nyomozónő a füzetére néz, mint aki döntésre jutott, és lefirkant az üres lapra pár szót.

Abi odapillant, de fogalma sincs, mi állhat a papíron. Akkor sem biztos, hogy el tudná olvasni Cara Swain kézírását, ha nem fejjel lefelé látná a betűket, és ott lennének az orra előtt. Robertson közrendőr viszont, úgy tűnik, megfejtette a hieroglifákat, mert feláll, majd rávillant Abire egy újabb mosolyt, és távozik.

Abinek eszébe jut, hogy talán most rögtön meg kell mutatnia a kis kerek, fehér bemélyedést. Bukfencet vet a gyomra a gondolatra, úgyhogy el is hessegeti. Nem akar most a sebhelyére gondolni, inkább haza szeretne menni. De már nem tudja, mit jelent az „otthon” szó, és abban sem biztos, hogy meg fogja-e tudni valaha is.

4. FEJEZET
ABI

Akkor

A nappaliban ácsorgó Abelia gyomra kordult egyet. Széles csíkban vetült a piros kanapé háttámlájára a kifakult, virágmintás függönyön átszűrődő napfény. Enyhe bűz lengte be a házat. Néha hasonló szagot árasztott Abelia ágyneműje is, miután csapzottan, izzadtan felriadt rémálmából.

A kis szoba falai egyszer csak pingpongozni kezdtek a tévéből hallatszó fegyverropogással.

Abelia az anyjára pillantott, aki aludt, vagy mit csinált a kanapén, ahogy szokott: ülve és nyitott, de üveges szemekkel. Könnyben úszott a sírástól felpuffadt arca.

– Mami! – szólalt meg Abelia, miután abbamaradt a lövöldözés. Ez volt az első szó, amit aznap kimondott. Talán ezért sikeredett olyan halkra, mintha elfelejtett volna beszélni.

– Éhes vagyok, mami – tette hozzá kicsivel hangosabban, majd nézte az anyját, és várta, hogy a fülébe jussanak a szavai. Néha működött a dolog, de volt, amikor az anyja akkor sem ébredt fel, ha a füléhez hajolt, és beleordított.

Most sem rebbent a szeme sem. Nem adta jelét, hogy hallotta volna Abeliát.

A kislány sóhajtott egyet, és megkerülte a kanapét. Vigyázott, nehogy a képernyőre tévedjen a tekintete, és meglásson egy hullát, amely aztán hetekig kísért a rémálmaiban. A zajok már nem zavarták, hiszen hétéves volt, és egy hétéves már kinőtt abból, hogy befogja a fülét, a hullákat viszont utálta.

A mezítlábas Abelia nesztelenül osont ki a szobából, majd elhaladt a bejárati ajtó előtt, és a konyha felé vette az irányt. Az ablaknál azonban megállt, mert gyerekzsivaj ütötte meg a fülét, azaz nyilván véget ért aznapra a tanítás. Abeliát már nem az éhség gyötörte, hanem valami más, de hogy mi, azt nem tudta.

Égett a vágytól, hogy félrerántsa a függönyt, és arcát az üveghez nyomva nézze a gyerekeket. Lelki szemei előtt megjelent két kislány, akik mondókát énekelve pörgetik a kötelet, a harmadik társuk pedig átugrálja azt. Odaképzelte a labdát kergető fiúkat is, meg a porba ledobált pólóikat.

Az ujjai finoman súrolták a függöny durva, rücskös szövetét, a szeme pedig az anyjára villant, aki még mindig a tévét bámulta.

Abelia még közelebb araszolt az ablakhoz. Nagyon szeretett volna kimenni a gyerekek közé, és ugrókötelezni. Vagy legalább nézni őket egy kicsit, hiszen abból ugyan mi baj lehet? Úgysem látják meg!

Egyetlen gyors mozdulattal lebukott, majd felegyenesedett a függöny túloldalán. Bántotta a szemét a tűző nap, ezért sűrűn pislogott, és halovány mosoly ült ki az arcára. Izgatottan várta, hogy megszokja a szeme az erős fényt, és meglássa a gyerekeket.

– Gyere el az ablaktól!

Az anyja rekedtes, reszelős, félelemtől átitatott hangja hallatán Abelia térde megroggyant, majd koppant a padlón.

– Veszélyes, ha kinézel – mondta neki az anyja, miután átmászott a függöny alatt.

Abelia felhúzta, majd átölelte a lábát a félhomályban. Legalább felébresztette az anyját…

– Éhes vagyok, mami – mondta, majd a szájába vette egy hajtincsét, és szopogatni kezdte a végét.

– Jaj, Abelia, mami most olyan szomorú! Te is tudsz csinálni magadnak ebédet, igaz? Még van egy kis kenyér.

Abelia nem mondta el az anyjának, hogy már tegnap elcsócsálta az utolsó szelet száraz héját. Inkább feltápászkodott, majd bement a konyhába, és lábujjhegyre állt. Nyújtózkodva épp elérte egy tányér szélét, és két ujjal közelebb tudta csalogatni, hogy levehesse a polcról.

A sajt kemény volt, és ugyanazt a fura szagot árasztotta, mint a nappali meg az ágynemű, de a farkaséhes Abeliát ez nem érdekelte.

– Gyere, ülj ide mellém, Abelia! – kiáltott ki a nappaliból az anyja. – Kucorodj ide, és ölelj át, hadd örüljek!

Abelia szíve elszorult, de tette, amit mondtak neki. Abban bízott, hogy az anyukája talán elmegy vásárolni, ha örömet szerez neki.

Leült hát a kanapéra, és hagyta, hogy az anyja a keblére vonja. A bűz most, a sajt ízével súlyosbítva, még orrfacsaróbb volt.

Amikor a képernyőn peregni kezdett a stáblista, Abelia felemelte a fejét, hátha mosolyogni látja az anyját – aki azonban nyitott szemmel aludt.

Abelia lelökte magáról az anyja karját, majd átment a szobájába, és leheveredett a hűs ágytakaróra. Ekkor döbbent rá, hogy milyen fáradt, és milyen rosszul érzi magát.

Mitől félsz ennyire, mami?

Miért nem mehetünk ki a házból?

Miért nem járhatok iskolába, mint a többi gyerek?

Eltolta magától a feltoluló kérdéseket. Sokszor feltette már őket, de választ egyszer sem kapott. Lehunyta a szemét, és arra gondolt, hogy ha szerencséje van, hamarosan újra itt lesz Jhon. Nem volt jó, hogy annyit utazik, és csak kéthetente egyszer alszik náluk. De olyankor legalább hoz egy csomó ennivalót és iskolai feladatokat is. Abelia arról ábrándozott, hogy ha egyszer sem rontja el az összeadást, Jhon talán tovább marad. Sőt, talán magával is viszi őt, amikor elmegy.

5. FEJEZET
ABI

Péntek, 15:00

Amióta megemlítette a sebhelyét, megváltozott a légkör. Érzékeli, hogy a két rendőrnő még mindig óvatos, de profi módon vonják be a gyanakvásukat a kedves, barátságos modor cukormázával. Édes ez a cukormáz, mint a csuda finom, kókuszos dél-amerikai nyalánkság, a cocada, amit ő úgy imád. De azért az is érződik, hogy a nyomozók egy kicsit izgalomba jöttek. Az járhat a fejükben, hogy talán most, igen, hátha épp most!

Cara Swain kezében megáll a papírt kocogtató toll. Egy picit oldalra billenti a fejét, és ismét Abire szegeződik a tekintete.

– Mesélne egy kicsit a gyerekkoráról? Persze csak ha nem zaklatja fel túlzottan. Az elrablásáról van valami emléke?

Az addiginál lágyabb hangon puhatolózik. Abi nagyon szeretné megkérdezni, hogy hisz-e neki, de inkább nem teszi.

– Nincs – feleli a hajával játszadozva. – És az igazi szüleimre sem emlékszem, vagy legalábbis azt hiszem. Álmaimban sokszor megjelenik valami tengerpart, ahol homokvárat építek, és olyan emberek vannak körülöttem, akikkel sosem találkoztam. Arról sincs emlékem, hogy valaha is féltem volna, vagy egyedül lettem volna kiskoromban – hazudja. – És az sem rémlik, hogy hiányzott volna valaki vagy valami, pedig biztos volt ilyen, mert Buenaventurában minden egészen más. De nem emlékszem, hogy kit vagy mit hiányoltam.

Megint szántja a papírt a toll, majd Swain nyomozó felnéz.

– És ki nevelte fel?

– Egy házaspár. A nőt, akit az anyámnak hittem, Caroline Péreznek hívták. A Pérez a férje családneve, a lánykori nevét nem tudom, mert nem mondta meg. Amerikai volt, és azt hiszem, Los Angeles-i, bár arra sem emlékszem, hogy ezt említette volna. Nem beszélt a múltjáról, de én sejtettem, hogy történt valami Amerikában, ami miatt nem mehet vissza, pedig szerintem akart volna. Tizenkét éves voltam, amikor meghalt mellrákban.

– És a férje?

– Őt Jhon Péreznek hívták, és egy buenaventurai kávéexportcégnél dolgozott. Tavaly halt meg vastagbélrákban.

Abi torka elszorul, dacára annak, hogy mindent tud Jhonról, aki felnevelte. De beszél tovább, mert jó érzés, hogy beszélhet, és nem is csupán azért, mert hónapok óta csak a segítőtársával kommunikált, aki nem szószátyár típus. Hanem azért is, mert megkönnyebbülésére szolgál, hogy végre elmondhatja az élete történetét.

– Jó szülők voltak, ha ez akart lenni a következő kérdés – folytatja. – Kedvesen bántak velem, nem zártak be a pincébe, nem kényszerítettek szörnyűségekre vagy ilyesmi. Normális gyerekkorom volt. A házat, ahol éltünk, magas fal vette körül, és mindig be volt zárva a kapu.

Abi Swain nyomozó szemébe nézve adja elő a sztorit, amelyet olyan sokszor elpróbáltak, hogy már-már igaznak hat.

– Kiskoromban egyáltalán nem engedtek ki a városba – teszi hozzá. – Azt mondták nekem, és én el is hittem, hogy Buenaventura veszélyes hely. Még ma is az, hiszen Kolumbia egyik legnagyobb kikötővárosa, úgyhogy a drogkereskedelem és az erőszak az élet része. Könnyen belefuthat az ember valami lövöldözésbe, pláne, ha úgy néz ki, mint az any… azaz mint Caroline. Ő ugyanis szőke volt, és világos bőrű, így igencsak kilógott a sorból. Én is persze, de azért nem annyira. Szóval Jhon nagyon féltett minket.

– Mikor jött rá, hogy maga lehet Abigail Wick?

– Miután Jhon meghalt – feleli Abi.

Belégzés, pislogás, belégzés! És ne fordítsd el a fejed! Igaz, hamis, igaz, hamis, igaz és így tovább! Pörögjön a rulettkerék!

– Előtte hosszan betegeskedett – folytatja Abi. – A halála után pedig átnéztem a hátrahagyott papírjait, és találtam egy nekem címzett levelet. Felbontottam, és megtudtam belőle mindent. A teljes igazságot.

Abi szeme könnybe lábad. Vajon Jhont siratja, vagy a levélből megtudott igazság fakasztotta könnyekre?

– Itt van magánál az a levél? – kérdi szemöldökét felvonva Swain nyomozó, majd a padlóra pillant, ahol Abi hátizsákja hever.

– Nincs – feleli fejét rázva Abi, és leküzdi a késztetést, hogy közelebb húzza a lábával a hátizsákot. – Nagyon dühös lettem, és nem akartam elhinni, hogy igaz, ami olvastam. Így aztán széttéptem és eldobtam a levelet, de aztán kezdett összeállni a kép. Kezdtem érteni, hogy miért nem engedtek ki soha, és miért nincsenek fotók kisbabakoromból meg későbbről sem. Jhon egyébként is spanyolul írta a levelet, de ha akarja, elmondom, mi volt benne. Szinte szóról szóra emlékszem a szövegre.

– Igen, kérem, tegye meg – mondja Swain nyomozó, és megint oldalt billenti a fejét. A tolla ugrásra készen várakozik a jegyzetfüzet fölött.

– Úgy kezdődött, hogy: „Drága Abeliám!” – vág bele Abi.

– Abelia? Ez kolumbiai név?

– Igazából amerikai. De mindig is Abinek hívtak, és csak a múlt hónapban értettem meg, hogy miért. Addig azt hittem, hogy az Abi valami becenév, ami kiskoromban rám ragadt. Meg azt is hittem, hogy az ő gyerekük vagyok, és kolumbiai, vagy legalábbis félig az, és októberben van a születésnapom, és tizennyolc éves vagyok.

Abi fejében tovább kattog-pörög a rulettkerék. Fekete, piros, fekete, piros, igaz, hamis, igaz, hamis…

Swain nyomozó lefirkant valamit a füzetébe, majd odabiccent Abinek, hogy mondhatja.

– „Drága Abeliám! – kezdi újra Abi. – Sajnálom, hogy meg kell írnom ezt a levelet, de a legjobban azt sajnálom, hogy el fog szomorítani téged. Nem kezdhetem mással, csak azzal, hogy nagyon sokat jelentesz nekem, és kezdettől fogva rengeteg örömet szereztél nekem is, meg anyukádnak is. Régóta vágytunk arra, hogy gyerekünk legyen, de későn hozott össze minket a sors, és az égiek nem voltak kegyesek hozzánk. Anyukád depressziós lett, és tudtam, hogy több kell neki az iránta érzett szerelmemnél. Az csak nekem volt elég, neki nem. Tudtam, hogy nem lesz boldog, ha nincs gyereke, de a jogszerű örökbefogadás, bizonyos múltbeli dolgok miatt, amelyeknek ma már nincs jelentőségük, nem volt lehetséges.”

Abi tart egy kis szünetet, mert csípik a szemét a kikívánkozó könnyei. Ha Jhon levelén gondolkodik, és keresi a válaszokat a sorok között, mindig éles fájdalom nyilall a szívébe.

– Nyugodtan szedje össze magát – szólal meg Swain nyomozó. Most már az arckifejezése is lágyabb, nemcsak a hangja.

– „Aztán üzleti útra mentem Anglia keleti partvidékére – mondja tovább a levél szövegét Abi. – Nagyon rossz volt, hogy magára kell hagynom anyukádat. Egyfolytában aggódtam érte, és tudtam, hogy nem élhetünk tovább úgy, mint addig. Aztán egyik nap tettem egy hosszú sétát, és egy néptelen partszakaszon megláttalak téged. Egyedül mászkáltál, ezért figyeltelek egy darabig, nehogy a vízbe pottyanj, mire a szüleid észreveszik, hogy elvesztél. De nem jött érted senki, és egy idő után rádöbbentem, hogy te nem elveszett, hanem talált gyerek vagy. Isten végre ránk mosolygott a mennyből.”

Abi ismét tart egy kis szünetet, majd folytatja:

– „Amit tettem, az szó szerint szétrohasztott minket belülről. Anyukád már megfizetett a bűneinkért, és most megfizetek én is. A valódi neved Abigail Wick, és Angliában él a családod. Nagyon sajnálom, amit velük tettem, és most veled is teszek, de hidd el, hogy rajongásig szerettünk téged. Vérző szívű apád: Jhon.”

Abi vesz egy mély lélegzetet, és egy kicsit megrázkódik. Rajongásig szerettünk… Bár igaz lenne!

– Szóval végül megemésztettem a dolgot – folytatja –, és kutakodni kezdtem a neten. Még egy fényképet is találtam, és igen, Jhon volt az az idegen férfi a hajón.

Cara Swain a füzetébe pillant, majd ismét ráfókuszál Abire. A szeme villanása azt sejteti, hogy a kedves, együttérző arc leplez valamit. Abi ereiben megfagy a vér a nyomozónő hideg, gyanakvó tekintete láttán.

– Hogy jutott el Londonba?

Abi megint a hajával babrál, majd lehanyatlik a keze, és a másikkal együtt bepréseli a két combja közé. A segítőtársa sokszor mondogatta, hogy ne izegjen-mozogjon annyit…

– Eladtam Jhon autóját, és vettem egy repülőjegyet. Kellett pár hét, hogy mindezt elintézzem.

– A járatszámra emlékszik?

Abi megvonja a vállát.

– Nem.

Kikívánkozik a kérdés, hogy ki a franc emlékszik ilyesmikre, de inkább megtartja magának.

– Vasárnap reggel szállt le a gép a londoni reptéren – mondja.

– Melyiken?

– Tessék?

– Melyik londoni reptéren? Mert van több is.

– Ja, értem. Valami H betűs…

– Heathrow – mondja Swain nyomozó, és felír valamit magának. – Ma péntek van – folytatja aztán. – Miért várt öt napig, mielőtt bejött hozzánk? És miért pont hozzánk fordult?

– Azért vártam, mert… mert féltem – mondja Abi. – És nem tudtam, hogyan fogjak hozzá a dologhoz. Arra is gondoltam, hogy én magam próbálom megkeresni a szüleimet. Féltem, hogy nem fognak hinni nekem, hiszen Abi Pérez vagyok, mióta az eszemet tudom. És nem könnyű feldolgozni azt, hogy egy nagy hazugság volt az egész életem – teszi hozzá suttogva. Fekete, piros, fekete, piros, igaz, hamis, igaz…

Ekkor ismét nyílik az ajtó. A belépő Robertson közrendőr kissé kipirult arccal és élénken csillogó szemmel ül vissza a helyére. Abit érdekelné, hogy merre járt, és mi villanyozta fel ennyire.

Cara Swain becsukja a füzetét, és visszadugja a tollat a füle mögé.

– Köszönöm, Abi – mondja. – Nem lehetett könnyű elmondani mindezt. Robertson közrendőr most itt marad magával, én pedig hívom az essexi rendőrséget, hogy küldjenek egy kocsit Mr. és Mrs. Wick címére.

– Tehát hisz nekem? – csúszik ki Abi száján, mire észbe kapna.

Swain nyomozó feláll, és a lila pamutinge lötyögő gombját huzigálva méregeti Abit. Aztán felmarkolja a jegyzetfüzetét, majd így szól:

– Úgy vélem, a következő lépés az lesz, hogy értesítjük Mr. és Mrs. Wicket. Maga pedig egy későbbi időpontban hivatalosan is elismétli nekünk mindezt, és még kérdezősködünk majd a kolumbiai éveiről. Bármilyen apróság érdekes lehet, úgyhogy mondjon el mindent, ami eszébe jut. Lehetséges, hogy többen is részt vettek a gyerekrablásban, nem csak azok, akik felnevelték. És kapcsolatba kell majd lépnünk a kolumbiai hatóságokkal, hogy ellenőrizzük a magától kapott információkat.

Abi megkönnyebbülten bólint. Megcsinálta! Swain nyomozó most már nyugodtan tervezhet-szervezhet, amit csak akar, úgysem látják egymást soha többé! A társa ezt megígérte neki.

A nyomozónő az asztalt megkerülve közelebb lép. Abi egy pillanatig azt hiszi, hogy kezet akar fogni vele, vagy biztatóan megveregeti a vállát. De nem: Cara Swain csak a füzetet teszi le elé.

– Még egy dolog – mondja. – Felírná nekünk a címét?

Eddig tartott a megkönnyebbülés. Abi gyomrát görcsbe rántja a rémület, és döbbenten mered a nyomozónőre. Nem tudja leplezni az arcára kiülő érzelmeit.

– Mármint a hotel címét, ahol megszálltam?

– Igen. És a kolumbiai címét is. Csak azért kérjük, mert segíthet a nyomozásban. Aggodalomra semmi ok.

Abi lehorgasztja a fejét. A haja ismét az arcába hull, a golyóstoll pedig ki akar csúszni az izzadó tenyeréből. Eszébe jut a Columbo című sorozat, amelyet délutánonként néznie kellett Caroline-nal. Egyik epizód tartalmát sem tudná felidézni, de jól emlékszik a szélben verdeső, barna ballonkabátra meg a keménytojásra, meg arra, hogy Columbo hadnagy mindig úgy tett, mint aki már menni készül, majd feltette a gyanúsítottnak az utolsó kérdést, amely fényt derített mindenre.

Lehet, hogy Swain nyomozó is ezt csinálja most? És vajon mire gyanakszik?

Abi próbál uralkodni magán, hogy ne remegjen a kezében a toll.

A túloldalról figyelem őt. Félig-meddig eltakar a buszmegálló és a sűrű forgalom. Beolvadok a környezetembe: egy idegen vagyok, egy senki.

Abigail a lépcsőhöz ér. Dörömböl a szívem, mint az előttem megálló busz üresben járó motorja. De már megy is tovább, és várom, hogy megpillantsam a rendőrőrs csukódó lengőajtaját meg a belépő Abigail sziluettjét.

Ám még mindig a lépcsőn áll. Fázósan behúzza a nyakát, sőt, mintha lefagyott volna, és ezért tétovázna.

Elönt a méreg. Hogy bizonytalanodhat el ennyi győzködés, ennyi gyakorlás után? Hosszú hónapok munkája veszhet kárba!

Hányszor elmondtam neki, hogy ő ezt megérdemli, neki ez jár! És talán nem is sejti, hogy milyen komolyan gondolom ezt.

Mégis habozik a hülye kiscsaj!

Erős a kísértés, hogy odarohanjak, és betuszkoljam az új életébe.

Nem veszíthet semmit, viszont megnyerhet mindent. Hát miért nem fogja ezt fel?

Közelebb lépek az út széléhez. Feltett szándékom, hogy ha Abigail sarkon fordul, és el akar pucolni, közbeavatkozom. De nem várhatok sokáig: indulnom kell, hogy meg tudjam tenni a következő lépést, és a terv szerint haladjon minden.

Abigail most az ajtóra néz, és elindul. Már bent is van az épületben!

Bravó, Abigail!

Jó kislány vagy!

Megérdemled az új életedet.

De persze nemcsak az ő élete fog gyökeresen megváltozni, hanem a szüleié is.

És ők vajon mit érdemelnek?

A válasz az, hogy mindent. Igen, kijár nekik mindaz, ami vár rájuk.