Pascale-nak,

első olvasómnak,

aki mindig készen áll új kalandokra

„Elárulom a titkok titkát.
A tükrök olyan ajtók,
melyeken a halál járkál ki s be.”

Jean Cocteau: Orpheusz

„Félek, hogy a tükörben lelkem igazi,
árnyak és vétkek tépázta arca lakozik.”

Jorge Luis Borges: A tükör

PROLÓGUS

Szembe kell néznie a félelemmel.

Amikor egy üveg törött nyakával felhasította a sátor vásznát, a kisfiú azt hitte, menedéket talált. El sem tudta képzelni, mi várja odabent. A még nagyobb félelem. A lázas tekintetek, a rémült arcok, amelyek saját rettegését tükrözték vissza rá... Most pedig ott kuporog, minden ízében reszketve, összegörnyedve a ragacsos félhomályban. A bent elhelyezett néhány gyertya nem a világítást szolgálja, hanem gondosan kialakított fény-árnyék játék része. A kisfiú úgy érzi, ennél a nyugtalanító derengésnél még az utca mély sötétje is jobb volna. A sötétség, a semmi. Minden jobb lenne, mint ezek a rémisztő látomások, amelyek a nyirkos vászon alatt törnek rá. Ám nem mer mozdulni. Csak lehunyja a szemét. Mintha a szemhéja függönye hatékony védvonalat képezhetne. Mintha elég lenne, hogy eltüntesse az elviselhetetlent.

Mennyi ideig marad így, dermedten? Egy percet, egy órát, egy évszázadot? Fogalma sincs. Szembenéz a félelemmel... gondolatban felkészült rá. Elég erősnek gondolta magát ahhoz, hogy kiszabaduljon a csapdából. Most azonban már semmiben sem biztos. Képtelen akár egyetlen értelmes gondolatot is kisajtolni a koponyájában eluralkodó káoszból. Jeges hideg ragadja magával. Felolvasztja a csontjait.

A távolból fojtottan elérnek hozzá az ünnep hangjai. Zene, nevetés, kiáltások. Odakint, alig néhány méterre tőle gondtalanul hömpölyög a tömeg. Szórakoznak, élvezik az életet. Akár mérföldekre is lehetnének. Már nem számítanak a fiúnak. Nem remélhet segítséget tőlük. Addig nem, amíg a tulajdon rémálma foglya marad.

Pedig az imént azt hitte, megváltásra lel a kavargó tömegben. Mezítláb futott az éjszakában. Léptei csattogása a kövezeten, a szabad ég alatt a szíve visszhangjaként hatott. Rémült kalapálás a mellkasában. Találomra, cél nélkül futott a szűk, sötét utcákon. Egyetlen, rövid kis ima támogatta csak erőfeszítésében: „Istenem! Add, hogy ne érjen utol! Inkább meghalok, minthogy újra elkapjon!” Bár nem tudta, a Montreuil városfal mellett elterülő kerületben volt, nem messze Petit-Charonne falvától. Apró házak, rozoga kunyhók, üres telkek és zöldségeskertek vidéke.

Lángoló mellkassal, lüktető halántékkal igyekezett a falak takarásában maradni, gondosan kerülte a nyílt tereket. Időről időre visszafordult, hogy levegőhöz jusson, és nyugtalan pillantással fürkészte az éjszakát. Nem volt mögötte senki. De tudta, hogy a Vikárius a nyomába eredt. Ott volt valahol a sötétben. A szökevény tudta, hogy ha kell, egész éjjel keresni fogja őt. Nem volt más választása, futnia kellett tovább. Felemésztve utolsó tartalékait.

Egy örökkévalóság után a gyerek egy hasadékhoz érkezett a nagyvárost körülvevő falban. Besurrant rajta, és futott tovább a rongyos Párizsban, egészen az Ormes sugárútig. A széles utat időről időre egy-egy lámpás imbolygó fénye világította meg. Az út túlsó végéről, mely egyszerre oly távolinak és oly közelinek tűnt, meghallotta az ünnep moraját, a zene hangjait, a vidám lármát. Nem is gondolkodott. Inkább az ösztönére, mint az ítélőképességére hagyatkozott. Az élni akarására. Mióta elhatározta, hogy kitépi magát a Vikárius karmai közül, az diktálta minden cselekedetét. Az diktálta, hogy fusson, bújjon el, várjon vagy meneküljön.

Megindult a hosszú sugárúton. Hagyta, hogy magával ragadja a bámészkodók forgataga, mely a Trône térhez közeledve egyre sűrűbb lett. Minden átmenet nélkül lépett át a sötétségből a fénybe, a halálból az életbe. Hirtelen túl sok lett a fény, túl sok az élet. Érezte, hogy megtántorodik, rosszullét környékezi. Magába szívta, elnyelte a vásári forgatag. A hangok, illatok és színek igazi kavalkádja. Mutatványosok handabandázása, a kivert pipák szikár koppanásai, a falovak kristályhangú csengettyűi... Zene, kiabálás, nevetés...

A kisfiú szédelegve vette be magát a barakkok, sátrak és eladópultok közé. Gyámoltalan volt és bizonytalan. Képtelen volt kivenni az arcokat az emberáradatban, mely mintha egyetlen tömbbe állt volna össze. Szerette volna, ha segítő kéz nyúl felé, de senki nem figyelt rá. Senki nem vette észre feldúlt arcát, sáros kezét. Szeretett volna segítséget kérni. A vásári lárma azonban megakadályozta, a félelmetes hangorkán maga alá temette. Ha legalább végre az az átkozott dobpergés elhallgatna a mellkasában!

Ahogy a közönyös vigadozók között botladozott, a tömeg hirtelen hulláma félrelökte. Egy vizelettől bűzlő, keskeny zsákutcába került két műsorsátor között. Mint egy partra vetett hajóroncs. Még annyi sem. Mint egy megfoghatatlan hullám tajtéka.

Kimerülten, kétségbeesve lerogyott a szemét borította kövezetre. És akkor megpillantotta.

Egy törött üveg nyakát a szemét között. Egy hosszú, éles nyakat.

Sors küldte jelet látott benne. Szüksége volt egy kis pihenőre. Hogy biztonságba húzódjon egy kunyhó mélyén, míg kitalálja, hogyan tovább. Hogy jó döntéseket hozzon. Letépte az ingujja egy darabját, és mintegy improvizált markolatként betekerte vele az üvegdarab egyik végét. Azután felhasította a legközelebbi sátor vásznát. Diszkrét vágást ejtett, épp csak akkora nyílást, melyen átbújhatott. Maga mögött akarta hagyni a vidám lármát, a hömpölygő tömeget, melytől felkavarodott a gyomra.

Honnan tudhatta volna?

Hogyan képzelhette volna, micsoda rettenet várja odabent? Hogy egy százfejű hidrával, a tulajdon félelme számos kivetülésével kell szembenéznie?

Csak addig tartott a pihenő, míg a szeme hozzá nem szokott a nyirkos sötétséghez. Akkor a semmiből előbukkantak a rémálom alakjai, és az arcába ugrottak. Vonásaikat elmélyítette a gyertyák rebbenő lángja, eltorzította a félelem, de így is rögtön felismerte: izzadságban és könnyekben úszó saját arca rontott rá mindenfelől. Végtelenül, szörnyűséges kép a képben ismétlődéssel.

Szembenézni a félelmével... Tudta, hogy képes rá. De szembenézni ezer félelemmel, ezer kétségbeesett tekintettel, ezer, végtelen kiáltással a fülébe üvöltő szájjal már meghaladta az erejét. Megvan a határa, mennyi gyötrelmet képes elviselni egy tizenkét éves forma gyerek. Becsukta a szemét, a szemhéjára szorította az öklét, és magzatpózban összekuporodott a földön. Semmit sem akart látni, semmit sem akart gondolni. Bele akart olvadni a környezetbe. Egy évszázada volt. Egy órája, egy perce...

Hirtelen illetlen kuncogás téríti vissza a jelenbe. Egy nő nevetése. Egészen közelről. A kisfiú felemeli a fejét. Már nincs egyedül a sötétben. Suttogást, ruhasuhogást hall, és a csilingelő kacagást. Nem egy nő nevet így, inkább egy egészen fiatal lányka. A fiú óvatosan kinyitja a szemét. Újra feltűnik előtte az arca végtelenül ismétlődő képe, de megváltozott a kifejezése. A megszámlálhatatlan szempár mélyén várakozásféleség lépett a félelem helyére.

A fiú darabos mozdulatokkal, nehézkesen feláll. Érzi, hogy újra hevesen dübörög a szíve a mellkasában. Valami hirtelen megváltozik körülötte. Valami szinte észrevehetetlen. Egy kis fuvallat, talán annyi sem. Egy enyhe változás a fényben. Egy gyertya elhajló, majd felegyenesedő lángja.

És hirtelen megjelenik egy lány!

Néhány lépésre tőle ölt testet. Látja barna fürtjeit, huncut kis arcát, és a vállára terített gyapjú kendőt. Nincs egyedül. Egy férfi szorítja magához, a munkások vagy az iparosok zubbonyát viseli, ellenzős bőrsapkáját a homlokára billentette. Kíváncsi keze megragadja a lány csípőjét. A lány kacagva ficánkol, hogy kiszabadítsa magát. A férfi elkapja. A lány újra kitér előle, egyenesen a kisfiú felé tart, akit, úgy tűnik, sem ő, sem a partnere nem vettek észre.

A fiú nem érti, hogy lehet, hogy a pár nem vesz tudomást róla. A lány már csak alig egy méterre van tőle. Hirtelen felé mutat:

– Oda nézz, Gustave! Nézd, milyen hajlott alak! Hozzá képest dalia vagy! Pont mint az Olimpia cirkusz törpéje!

A társa azonban máris visszafelé húzza, magához öleli. A következő pillanatban el is tűnnek... hogy szinte azonnal a fiú háta mögött bukkanjanak fel. Elsiklanak a két oldalán, és belevesznek a sötétségbe, melyből kiemelkedtek.

– Várjanak! Kérem, jöjjenek vissza!

Akaratlanul szakadt fel a fiúból a kiáltás. A nyomukba veti magát... és keményen egy láthatatlan falnak ütközik. Földhöz szögezi a váratlan, durva ütközés. Kóvályogva kinyújtja a kezét, és körbetapogatózik. Mindenütt ugyanaz a kemény és sima felület veszi körül.

Bekapcsol az agya.

Tükrök!

Szó szerint körbeveszik a tükrök. Mindenütt ott vannak, előtte, mögötte, mellette, még fölötte is. Tükrök, melyek a valóság illúzióját vetítik egymásra töredezetten, eldeformálva. Tükörképek fantazmagóriája.

A kisfiú felsóhajt. Most, hogy felfedezte a különös hely titkát, könnyebben lélegzik. Ám így sem akar elidőzni itt, túlságosan zavarba ejtő, túlságosan nyomasztó a hely. A Vikárius fenyegetése ellenére, melyet nem felejtett el – hogyan is tehette volna? - nagy nehezen visszaindul a szabad levegőre. Óvatosan visszafordul. Tapogatózva keresi a hasadékot, melyet a sátor oldalába vágott. Nem találja. Folyton az üveges felületekbe ütközik, melyekben remegnek a gyertyalángok, s melyekből a most már halálos félelem emésztette arca néz rá ezerszeresen.

Több sikertelen kísérlet után be kell látnia: a tükörlabirintus fogságába esett!

1

Nincs jobb társaság, mint...

1830 júliusának lázas napjai után Párizs nehezen talált vissza a rend látszatához. X. Károlyt elűzték, Isten és a nép akaratából Lajos Fülöp lett Franciaország királya, de a barikádoktól megtisztított utcákon még mindig egymást érték a különféle felvonulások, tiltakozó akciók és tüntetések. A Palais-Royal, az új uralkodó rezidenciája környékét elözönlötte a nép. Szabadon jártak ki-be az emberek a palotában, mintha csak ivó lenne. Lajos Fülöp mindent megtett a népszerűsége érdekében: szinte megállás nélkül fogadta a fővárosi kerületekből és a vidéki városokból érkező küldöttségeket. Naphosszat osztogatta a kézfogásokat olyan látogatóknak, akiket néhány hónapja még pillantásra sem méltatott volna. Mire beesteledett, egész tömeg tolongott a kertekben és a kerítés előtt. Követelték, hogy menjen ki a balkonra, mert addig nem vonulnak el, amíg meg nem hallgatták, ahogy elénekli a Marseillaise-t vagy a Parisienne-t. A város a nyár hátralévő részében úgy viselkedett, mint egy dacos ló, mely nem hajlandó visszamenni az istállóba, és ideges vágtáitól megrészegülve lobogtatja a sörényét a szélben.

Azután lassanként lecsillapodott a forradalmi lelkesedés. Csalóka nyugalom váltotta fel. A párizsi munkások és kézművesek másnaposak voltak. Ahogy elmúlt az eufória a győzelem után, melyet nagyrészt el is raboltak tőlük, visszatértek megszokott életükhöz, melyet a fizetségek csökkenése és a munkakörülmények nehezedése kísért. Új ember ült a trónon, de ez volt az egyetlen változás. Egyre többen ébredtek rá erre, nem minden keserűség nélkül. A hamu alatt még izzott a parázs. És nem kellett nagy bölcsesség ahhoz, hogy tudják, a legkisebb incidens, a legapróbb ürügy is elég, hogy újra fellángoljon a tűz.

Ezen az október végi estén azonban a kegyes időjárás inkább pihenésre, az élet élvezetére csábított. Különösen azoknál a kivételezett keveseknél, akiket az új hatalom kegyeibe fogadott. A Saint-Honoré kerület elandalodott az őszi napsütésben, többfelől is fogadások, ünnepségek hangjai szűrődtek ki. A Chaussée-d’Antin negyed mellett ez volt az elismeréseket és jövedelmező állásokat kisajátító nagyburzsoázia otthona. Itt könnyebb volt és szabadabban járt a levegő, mint a központ szűk utcáiban; tisztábbnak tűnt az ég. A magas falak mögött a gazdagon díszített homlokzatok tágas ablakain át gyertyatartók és kristálycsillárok mesés képe rajzolódott ki. Semmi nem utalt a küszöbön álló drámára. Pedig...

A Surène utca 12. szám előtt, két lépésre a Madeleine-templomtól este nyolc óra óta egymást érték a kocsik és a hintók. Behajtottak az impozáns, borostyán befutotta kapun, az ipar és a pénzvilág krémje szállt ki belőlük a medencével és szökőkúttal díszített, szögletes udvaron. Charles-Marie Dauvergne mutatta meg aznap este frissen felújított palotáját politikus barátainak és fontos üzleti partnereinek. Óvatosan számolva is legalább száz vendég lehetett.

A házigazda fűszerek és gyógyszerészeti alapanyagok nagykereskedelmével gazdagodott meg. Nemrég majdnem egymilliót fektetett egy Oise-parti gyárba, melyben vízenergia hajtotta a gépeket. Sikerrel alkalmazott benne egy különleges kakaóbab-pörkölési eljárást, melynek köszönhetően gyakorlatilag monopolhelyzetbe került az orvosi célokra csokoládét gyártókkal szemben.

Dauvergne joggal lehetett büszke a sikerére. Erősen megalapozott volt a jóléte, és az időszaki választások után, melyet azoknak a képviselőknek a felszabadult helyeire írtak ki, akik nem voltak hajlandók felesküdni az új hatalomra, bekerült a Képviselőházba is. Természetétől fogva konzervatív volt, és sokkal inkább opportunizmusának, mint valós meggyőződésének köszönhette, hogy a közelmúlt politikai felfordulásának haszonélvezői között találta magát. Július 29-én délután, amikor a felkelés sikeréhez már nem férhetett kétség, volt annyi lélekjelenléte, hogy megnyitotta a párizsi raktára kapuit a lázadók előtt, hogy tábori kórházat állítsanak fel benne. Ez az egyetlen, összességében szerény, ám ügyesen kihasznált fegyvertény lehetővé tette számára, hogy a nép szabadságának legtüzesebb védelmezői közé emelkedjen. Az utolsó pillanatban sikerült beférkőznie a Lafitte és Casimir Perier bankárok körül csoportosuló kis társaságba. Az elszánt férfiaknak ez a szűk köre segítette elő a Bourbon-ház fiatalabb ágának trónra kerülését, s ezzel sikerült megkímélnie az országot a forradalmi felfordulás visszatértétől. Dauvergne az oldalvizükön egészen a hatalom kulisszáiig emelkedett. Mostanra megérkeztek az első konkrét előnyök: jelentős állami megbízásokat sikerült elcsípnie a fontosabb konkurensei elől.

Ebben a pillanatban Charles-Marie Dauvergne a feleségével az oldalán boldogan élvezte a sikerét. Az előcsarnokban fogadta a vendégeit, és a márvány és arany alatt roskadozó szalonok felé terelte őket, ahol egy vonósnégyes játszott kamarazenét. Pazar büfé várta a meghívottakat, melyet Chevet, a Palais-Royal divatos szakácsa állított össze. A hölgyek a küszöbön álló szezonról beszélgettek, az új ruhákról, amelyeket az elkövetkező bálokra és fogadásokra rendeltek; halkabban ugyan, de megbeszélték a legfrissebb pletykákat is az éppen aktuális viszonyokról, a párokról, amelyek mostanában alakultak a Bois-ban vagy az operában. A férfiak a híreket tárgyalták. Volt, aki azt találgatta, mennyi esélye van a harmincmilliós hitelnek, melyet a Képviselőház szavazott meg, hogy jelentős támogatásokkal járuljon hozzá a gazdaság újraindításához. Mások a legitimistákon háborogtak, akik a királyi családot támadták, azzal vádolva őket, hogy meggyilkolták az utolsó Condé herceget, hogy megszerezzék az örökségét. Megint mások X. Károly egykori minisztereinek közelgő perét vetítették előre, és azt latolgatták, mennyire esélytelen, hogy megmentsék az életüket.

A lakosztályokhoz vezető főlépcső tetején egy sápadt fiatalember könyökölt könnyedén a korlátra. Elegáns volt, de törékenynek is tűnt, mint a lábadozók vagy a tüdőbetegek. Mogorván figyelte a nagyvilági társaság látványát. Ha csak rajta múlt volna, nem jelenik meg ma este. Apja azonban ragaszkodott hozzá, és a hangnemén érződött, nem tűr ellentmondást. Dauvergne ugyanis nagyratörő tervet dédelgetett egy szem fia számára, s ebben teljes és feltétel nélküli együttműködésére számított. Az elegáns fogadás jó alkalom lesz, hogy hivatalossá tegye a dolgot, mindazzal a pompával, amelyet azt új helyzete megkövetelt.

A kérdéses terv tizenkilenc tavaszt számlált, a szépséges Juliette névre hallgatott, és négyszázezer frankos hozomány tartozott hozzá. Egy gazdag normandiai iparos kisebbik lánya volt, akinek nem kevesebb, mint három szövőgyára volt Rouen és Elbeuf között, és igencsak vaskos részvénykötegekkel rendelkezett. Igen gyümölcsözőnek ígérkezett a frigy, nem csak annak érdekében, hogy tovább terebélyesedjen a Dauvergne-ek szépséges családfája. A frissen megválasztott képviselő csemetéje értésére adta, hogy ha jót akar magának, jó benyomást kell keltenie.

A perspektíva, hogy egész este egy bizonyára vidékiesen rosszul öltözött, butácska rút kiskacsa kísérője legyen, cseppet sem lelkesítette Lucien Dauvergne-t. Huszonöt évesen igazi elkényeztetett gyerek volt, az elegáns és bohém dandyk életét élte. Léhasága igencsak bőszítette az idősebb Dauvergne-t. A választások lezárulta után azonnal közölte Luciennel, hogy ideje beállnia a sorba. A családfő szájából ez két dolgot jelentett: jó házasságot kell kötnie, és el kell kezdenie érdeklődést mutatni a kakaóüzlet és a gyárak működtetése iránt. A két cél egyike sem vonzotta Lucient, de mivel az apja megfenyegette, hogy megvonja tőle az anyagi támogatást, ha engedetlennek mutatkozik, kénytelen volt meghajolni előtte.

Az anyja személyében azonban remek szövetségesre számíthatott.

Madame Dauvergne olyan elnéző volt a fiával, amit egy apa nem engedhetett meg magának. A férje legnagyobb bánatára kezdettől fogva támogatta Lucien írói ambícióit. A fiatalember ugyanis rajongott az irodalomért. Miután teljesen sikertelenül próbálkozott a költészettel, az utóbbi időben a fejébe vette, hogy a legnagyobb párizsi színpadokat fogja meghódítani tollával. Már csakis a színház érdekelte, és mióta az előző télen tanúja volt, hogy mekkora sikert aratnak az Hernani első előadásai, Victor Hugo lett a példaképe. Az anyja ügyesen úgy intézte, hogy az írót is meghívják az estélyre, elfogadható alibiként egy marék értéktelen akadémikus közé vegyítve.

Amikor Lucien végre elszánta magát, hogy a vendégek tömegébe vesse magát a szalonokban, feltett szándéka volt, hogy amilyen hamar csak lehet, lerázza a kisasszonyt, hogy minden lelkesedését a Keleti énekek és az Egy halálraítélt utolsó napja szerzőjének szentelje. Nem egészen úgy alakultak azonban az események, ahogy tervezte. Először is az a kellemetlen meglepetés érte, hogy Hugo úr az utolsó pillanatban lemondta a meghívást. Az író csúnyán megfázott, és napokra ágynyugalomra kényszerült. A csalódott Lucien már épp beletörődött, hogy rövidke eddigi élete legrosszabb estéje vár rá, amikor bemutatták neki a híres Juliette-et. Legnagyobb meglepetésére az a gátlástalan kereskedő apja nem is választott rosszul. Vonzó volt a kisasszony. Barna hajú, bársonyos tekintetű, vidám hangú fiatal lány, aki ráadásul rajongott a romantikus költészetért. A két szülőpár meghatott pillantásaitól kísérve a fiatalok hamarosan Lamartine és Alfred de Musset verseibe merültek. Lucient annyira magával ragadta a kisasszony bája, hogy szinte meg is feledkezett a négyszázezer frankos hozományról, a találkozó egyetlen igazi tétjéről.

A tragédiát megelőző perceket csak utólag, különböző tanúvallomásokból lehetett rekonstruálni. A közbiztonsági osztály nyomozói által begyűjtött információkból kiderült, hogy az estély folyamán Lucien felment az emeletre, hogy lehozza a szobájából a saját szerzeményű szonettjeit. Juliette, akinek bevallotta, hogy maga is ír verseket, mindenképpen meg akarta ismerni ezeket. A folytatás már sokkal zavarosabb volt. Egy cseléd azt mondta, valamivel tíz óra előtt a második emeleti folyosón látta a fiatalembert. Oda vittek fel jó néhány bútort, hogy helyet csináljanak a szalonokban, köztük egy aranykeretes, nagy velencei tükröt is, melyet a földre téve egyszerűen a falnak támasztottak. Lucien fél térdre ereszkedett a földön, és úgy tűnt, teljesen belemerül a tükörképébe. „Az úr annyira elmerült a gondolataiba, hogy úgy láttam, meg sem hallotta, amikor megkérdeztem, szüksége van-e valamire”, magyarázta később a cseléd az első vallomásokat felvevő rendőröknek.

Juliette meglepetten tapasztalta, hogy a lovagja csak nem jön vissza, és végül a háziasszonyhoz fordult. Madame Dauvergne attól tartott, hogy javíthatatlan gyermekére talán újabb szeszély tört rá. A végére akart járni, hogy helyrehozhassa a dolgot, még mielőtt a férje felfigyel Lucien hiányára. Az előcsarnokban összetalálkozott a lefelé jövő cseléddel, és kikérdezte. Az útmutatásai alapján felment a második emeletre, és abban a pózban találta a fiát, amilyenben leírták neki. Egy tapodtat sem mozdult.

Rossz előérzett tört rá, és szólongatni kezdte.

A szeretett hang hallatán Lucien felemelkedett. A folyosó ellenkező vége felé fordult, mint ahol az anyja állt, és gyorsan meglengette a kezét a feje magasságában, minta búcsút intene. Azután elszánt, bár kissé botladozó léptekkel a legközelebbi ablakhoz ment, kinyitotta... és teljes nyugalommal, fejjel előre a mélybe vetette magát.

Madame Dauvergne a rettenet kiáltásával ugrott előre. Ahogy a baljós ablakhoz ért, a fia élettelen testének képe tárult elé öt méterrel lejjebb az udvaron, mellkasát átdöfte a medencét díszítő Neptun-szobor háromágú szigonya. Versekkel teleírt papírlapok lebegtek körülötte lágyan a levegőben, akár az őszi falevelek.

2

Grand-Jésus

Mintegy tucatnyi himbálózott belőlük a köteleken. Kövérek és soványak. Szürkék és majdnem feketék. Lengtek, forogtak a levegőben, szemérmetlen, baljós táncban ütődve egymásnak.

Patkányok...

Nagy, kitömött patkányok egy bot végén, melyet egy férfi hordozott cégérként a vállán. A férfi, bizonyára egérfogókat és patkánycsapdákat árul, lassan lépkedett felfelé a Saint-Fiacre utcán, az Uzès palotát övező fal mentén. Miután elhagyta a falat, egész napos fáradtságról árulkodó, nehézkes léptekkel az utca első házának kapuja felé indult.

Éppen bezörgetni készült rajta, hogy szerencsét próbáljon, amikor hirtelen egy alak lépett elő épp az orra előtt az árnyékból. Szegény ijedtében úgy összerezzent, hogy kis híján leejtette a rágcsálógyűjteményét.

– Menj utadra, jóember!

Fiatalosan, de kérlelhetetlen határozottsággal csengett a hang. A patkányos férfi akaratlanul is hátrébb lépett.

– Micsoda udvariatlanság! – tiltakozott panaszosan. – Békés kereskedő vagyok. Különféle csapdákat és egérfogókat árulok.

Az ismeretlen, aki ilyen durván ráripakodott, huszonhárom éves fiatalember volt szürke felöltőben, csíkos nadrágban, szemébe húzott cilinderben, kezében elegáns sétapálcával. Vékony volt a csípője, szögletes a válla. Szürke, acélos szemétől lángként perzselt tekintete. Finom vonásai, rendkívüli, szinte fájdalmas szépsége egy ide tévedt égi teremtményt idézett. Legalábbis első ránézésre. Figyelmesen szemügyre véve ugyanis kitűnt keménysége, pengeéles elszántsága. Kiérződött, hogy olyan angyal, aki tőrt visel, és akit a lényéből áradó tapintható, mozdulatlan feszültség lesben álló ragadozóhoz tesz hasonlatossá.

A fiatalember, akinek határozott fellépése a legmegveszekedettebb gonosztevőt is elbizonytalanította volna, a Valentin Verne névre hallgatott, és nyomozóként tevékenykedett a rendőrprefektúra első főosztályának második alosztályán. Az erkölcsrendészeten.

– Menj innen, ha mondom! Még a végén felhívod rám a figyelmet!

– Jól van, jól van – morogta a vándorkereskedő visszahúzódva. – Felesleges idegeskedni. Már azt sem hagyják, hogy az ember becsülettel végezze a munkáját...

Ezzel félősen hátra-hátrapillantva nekiindult. Amikor úgy érezte, már kellő távolságba került, kiköpött, és azt morogta a szakállába: Rohadt zsaruk! Mindig a kisembereket zaklatják! Azután folytatta az útját, csörgőként rázogatva a botján a tetemgyűjteményét.

Valentin Verne megvonta a vállát, ellenőrizte, hogy senki nem figyelt fel a közjátékra, és újra visszahúzódott a kapualj árnyékába.

Több mint egy órája rejtőzködött ott, a fiatal férfi prostituáltak és ügyfeleik diszkrét üzletét figyelve. A Saint-Fiacre utca, a Louvre és a Royal híd közé eső rakpartszakasz, valamint a körút Neuve-de-Luxembourg és Duphot utca közötti része volt a homoszexuálisok kedvenc találkahelye. A prostituáltak nem rejtőzködtek, de óvatosságból csak azután kínálkoztak fel, hogy a kölcsönös jelzések alapján beazonosították egymást. Mindig ugyanúgy zajlott minden. Az örömfiú úgy tett, mintha újságot olvasna egy utcai lámpa alatt, vagy lassan fel-alá sétált az utcán. A magányos, általában jól öltözött kliens lelassított mellette. Összenéztek. Ha elképzelhető volt az üzlet, a lassító járókelő a jobb kezébe fogta a felöltője gallérját, felhajtotta az állához, és alig észrevehetően meghajtotta magát. Egymásra ismertek. Ezután halk, rövid tárgyalás következett. A két férfi általában megállapodott, és eltűnt az egyik ócska garniszállóban.

Megfigyelése kezdete óta Verne felügyelő vagy fél tucat hasonló közjáték tanúja volt. Az egyik találkozó teljesen le is zajlott közben. Ahogy újra felbukkant a pár, az ügyfél azonnal elsietett a Poissonnière körút felé, közvetlenül a rendőr rejtekhelye előtt. Drága felöltő, minőségi cipő, előkelő pocak, ráncos arc, őszülő halánték. A fiú, akinek az imént megvásárolta a kegyeit, és most visszatért várakozó posztjára, alig tizenöt éves lehetett.

Valentin Verne-nek megkeseredett a szájíze. Forrongó bensője lecsillapítására elővette óráját mellényzsebéből, és az este beálltával egyre sűrűsödő sötétségben a szemét erőltetve leolvasta. Fél hét múlt. Ha az informátora igazat mondott, hamarosan megérkezik az, akire les.

Valóban, a várakozása meghozta a gyümölcsét. Nem egész tíz perccel később már tudta, hogy közeledik a célpontja. Már előbb megérezte, mint hogy a látómezejébe ért volna. Mintha az utca levegője hirtelen megtelt volna a viharokat megelőző elektromossággal. Bár a fiúk nem változtattak a viselkedésükön, valahogy idegesebbnek tűntek. Nyugtalan pillantásokat váltottak, a hajukba túrtak, vagy lázasan igazgatni kezdték a zakójuk gallérját. Azután léptek kemény koppanása verődött vissza a házfalakról.

Verne felügyelő előre hajolt, és kisandított a boltíves kapualj alól, ahol rejtőzött. A Jeûneurs utca felől egy férfi bukkant fel triplasoros gallérú felöltőben, és lassan megindult a körút felé. Kövér, széle-hossza egy ember volt. Két lábon járó hordó. Nem sietett, komótosan odament minden egyes prostituálthoz. Mielőtt továbbindult volna, mindegyikük felé kinyújtotta a kezét, a fiúk pedig belecsúsztattak valamit a tenyerébe. Ebben a tempóban majdnem negyedórába telt, míg végigjárta az összes örömfiút, és elérte a kapualjat, ahol a rendőr várta.

– Úgy látom, jól megy az üzlet – súgta a nyomozó abban a pillanatban, ahogy a két lábon járó hordó mellé ért. – Szépen keresel, Grand-Jésus!

A strici, ha meg is lepte, hogy így megszólítják a saját felségterületén, nem mutatta. Mindössze összehúzott, apró szeme pásztázta a kapualj sötétjét.

Valentin Verne előrelépett, hogy felfedje magát.

– Ugye elbeszélgetsz egy kicsit egy szolgálatban lévő nyomozóval? – kérdezte. – Gyors leszek. Tudom, hogy drága az időd.

A kövér alakon némi zavar látszott. Gyorsan az utca két vége felé kapta a fejét, mintha meg akart volna bizonyosodni róla, hogy a futtatottjai nem figyelnek rájuk, vagy hogy senki más nem rejtőzik a környéken. Efelől megnyugodhatott, mert halvány mosoly ült ki hájas arcára.

– Nyomozó, hm? – súgta mézesmázosan, miközben húsos ajkai Verne-t akaratlanul is egy ragacsos meztelencsigára emlékeztették. – Gondolom, a Jérusalem utcából. Erkölcsrendészet vagy közbiztonság?

– Erkölcsrendészet, Verne nyomozó. Néhány információra lenne szükségem.

A férfi, akit a fiatal rendőr Grand-Jésus-nek szólított, bizalmatlanul pislogott. Joviális külseje mögött hol elbűvölő volt, hol agyafúrt, de mindig alattomos és kegyetlen.

– Azt mondja, Verne? Nem ismerem! Igen fiatalnak látszik. Bizonyára új a szervezetnél. A főnöke, Grondin felügyelő biztosan elmondta, mi a megállapodás közöttünk.

– Megállapodás, nocsak, nocsak...

– Soha nem tagadom meg a segítséget a hatóságoktól. Ha a rendről van szó, Grand-Jésus-re lehet számítani. Becsületes ember vagyok!

Valentin Verne éles tekintetét továbbra is a gazemberre szegezve a háta mögé nyúlt, és kinyitotta a súlyos kapuszárnyat. Az ajtó egy boltíves folyosóra és egy kis belső udvarra nyílt, mely az Uzès palota kocsiszínéül szolgált. A rendőr alaposan körülnézett, amikor megérkezett. Elhagyatott hely volt, tökéletesen megfelelt a négyszemközti beszélgetéshez.

– Menjünk be egy pillanatra – adta ki az utasítást ellentmondást nem tűrő hangon. – Kényelmesebben beszélgethetünk, védve a kíváncsi tekintetektől.

A strici arcáról eltűnt a mosoly. A homlokát ráncolta, de végül engedelmeskedett, nem mert tiltakozni. A boltíves átjáró lóvizelettől és ürüléktől bűzlött. Csak a kis udvarról szűrődött be halvány, szürkés fény, ahol egy éhenkórász macska trónolt egy trágyahalmon. Ahogy meglátta a két férfit, habozás nélkül eliszkolt.

– Na jó – morogta Grand-Jésus –, nem érek rá, dolgom van. Pontosan mit vár tőlem?

A rendőr a bal hóna alá csapta a sétapálcáját, és gondos mozdulatokkal finom kecskebőr kesztyűt húzott.

– Megmondtam – szólalt meg nyájasan –, mindössze néhány információt. Ha jól értettem, a fiúcskáid nem csak az utcákat járják. Házhoz szállítás is van, igaz?

A strici szemében bizalmatlan fény villant. Összehúzta magát, mint egy vásári verekedő, aki várja a támadást, vagy éppen ellenkezőleg, összeszedi az erejét, hogy az ellenfelére rontson.

– Meglehet – morogta kelletlenül. – A jó kereskedőnek tudnia kell alkalmazkodni az igényekhez. De nem értem, hova akar kilyukadni. Mint mondtam, Grondin felügyelő mindenről tud. Tudja, hogy olyan ember vagyok, akiben meg lehet bízni.

Valentin Verne egy kemény kézmozdulattal elhallgattatta, hangja azonban továbbra is egy békés, egy világhoz tartozók közötti beszélgetéshez illő hang maradt.

– Felejtsük el kicsit a kedves felügyelőt. Hisz magunk között vagyunk, nem igaz? Nos, tehát úgy hallottam, hogy a friss hús specialistája lettél. A talált gyerekek kórházából szerzed be a kölyköket, és az elegáns negyedekbe viszed őket. Igaz, vagy sem?

– Az emberek mindig túl sokat fecsegnek – sóhajtott fel Grand-Jésus. – Ha minden pletykának hitelt adnánk! Biztosíthatom, hogy...

Nem tudta befejezni. A fiatal nyomozó csattanós pofont kevert le neki. A kövér kerítő nem számított rá, és inkább a meglepetés, mint a fájdalom hatása alatt megtántorodott.

– Maga megőrült! – tiltakozott égő arcához kapva a kezét. – Mondom, hogy összedolgozom a főnökével! A védelme alatt állok.

– Grondin felügyelő kapcsolatai csak rá tartoznak – vetette oda a nyomozó, és megigazította a sálját az ingnyaka körül. – Az én szememben csak egy undorító szemét vagy, és ajánlom, ne térj ki többet a kérdéseim elől.

– Ehhez nincs joga! Ez hatalommal való visszaélés. Panaszt teszek a...

– A Vikárius mond neked valamit? – szakította félbe nyersen a nyomozó.

Grand-Jésus egy pillanatra habozott. A szemét forgatta, majd megrázta a fejét.

– Hogy mondja? A... vikárius? Sosem hallottam ezt a nevet! Tudja, nem sok közöm van a valláshoz!

– Rossz válasz! Pedig figyelmeztettelek.

Ez alkalommal Valentin Verne keményen a férfi hasába öklözött a mája magasságában. Grand-Jésus malacvisítással kétrét görnyedt. A fiatalember egy állára mért ütéssel kiegyenesítette, mire hátratántorodott, feje a kőfalnak csapódott. Mást ennyi már kiütött volna, de a kerítő hájas teste ellenére keménykötésű és harcedzett férfi volt. Dühös morgással kést rántott elő hosszú kabátja alól.

– Te kis rohadék! – szegezte előre a pengét. – Ezért megfizetsz! Kitépem a beleidet!

Kövérségét meghazudtoló fürgeséggel vetette magát a nyomozóra. A fiatalember a félelem legkisebb jele nélkül egy elegáns piruettel kitért előle. Ugyanazzal a mozdulattal botjával keményen az ellenfele alkarjára ütött kiverve belőle a kést. Majd ahogy a nagy test a lendülettől elhaladt mellette, a tarkójára is mért egy ütést.

Grand-Jésus teljes hosszában elterült a kis udvar kövezetén.

A nyomozó nem hagyott időt, hogy összeszedje magát, a hátára fordította. Az esésben a gazfickónak felrepedt az ajka. Nyállal keveredett vér kente össze az állát. Kiguvadt szemmel, eltátott szájjal próbált levegőhöz jutni, fetrengett a fájdalomtól, úgy rángatózott, akár egy partra vetett, kövér hal.

Valentin Verne látszólag megőrizve nyugalmát módszeresen verni kezdte, rugdosta és a botjával ütötte, ahol érte. Jéghideg nyugalommal cselekedett, szép arca kifürkészhetetlen maradt, mintha egyáltalán nem lennének érzései.

A strici hamarosan már nem is rángatózott. Felrepedt ajkáról már csak állati fájdalom halk nyöszörgése szállt fel, zavartan és sírva könyörgött kegyelemért. A fiatal rendőr még néhány percig folytatta módszeres büntetését, majd leguggolt az áldozata mellé. Kesztyűs kezébe fogta a vérben úszó arcot, és végigfuttatta az ujját az orrán, melyből takony és apró csontszilánkok keveréke szivárgott. Azután még közelebb hajolt. Lágy, mély hangja Grand-Jésus fülébe suttogott.

– Valamikor, holnap, egy hét múlva, egy hónap múlva vagy egy év múlva, mindegy is, megtörténhet, hogy egy Vikárius nevű férfi a szolgálataidat kéri. Aznap, ha jót akarsz magadnak, egyenesen hozzám jössz. Verne nyomozó, Valentin Verne. Jól jegyezd meg ezt a nevet!

3

Puskaporos hordó

Aznap Valentin Verne korra reggel elindult otthonról, a Cherche-Midi utca 21. szám alól, ahol egy tágas, harmadik emeleti lakásban lakott. Nagyon is luxus otthon volt egy huszonhárom éves fiatalember számára, aki mindössze szerény nyomozói fizetéssel számolhatott. A kollégái bizonyára féltékenyen fogadták volna, ha tudják, milyen körülmények veszik körül, ám Valentin nem sokat beszélgetett velük. Egy éve lépett be a rendőrség erkölcsrendészeti osztályára, s azóta egyetlen kollégája sem került elég közel hozzá ahhoz, hogy a legapróbb bizalmas közlést is megszerezze tőle. Legjobb esetben nem vettek róla tudomást, rosszabb esetben óvakodtak tőle. Ugyanakkor fiatal kora ellenére sugárzott belőle, ádáz természettel áldották meg, ezért nyíltan ellenséges megjegyzésekre sosem ragadtatták magukat.

A kora reggeli, őszi órán nyirkos köd burkolta be Párizst, akár egy selyemgubó. A fiatal nyomozó megborzongott, és felhajtotta a kabátja gallérját. Azután megszaporázta a lépteit, és a lelkiállapotához sehogy sem illő könnyedséggel lengette a sétabotját. Előző este éppen indulni készült a rendőrségről, amikor finoman szólva is váratlan idézést kapott. Jules Flanchard, a Sûreté, a Közbiztonsági Brigád vezetője kívánt vele találkozni másnap kora reggel.

Valentin látásból ismerte a nagy tiszteletnek örvendő rendőrt, de személyesen még nem nyílt alkalma beszélni vele. Különösen mivel elvben semmi köze nem volt azokhoz az ügyekhez, amelyeket a Közbiztonsági Brigád kezelt. Az egykori fegyenc Vidocq alapította egység a császárság idején a köztörvényes bűnözők üldözéséért és a párizsi közeg megtisztításáért felelt. 1827 és a vezetője lecserélése óta a Brigád átszervezés alatt állt, és az a hír járta a prefektúra folyosóin, hogy titkosrendőrséggé alakítják át, melynek feladata az új rezsim politikai ellenfeleinek felkutatása és megfigyelése lesz. Mi köze lehet Valentinnek a hasonló tevékenységekhez?

Annyit töprengett a dolgon, olyan sok minden eszébe jutott, hogy végül felmerült benne, vajon nem a Grand-Jésus-vel szembeni fellépése áll-e a berendelése hátterében. Két nappal azelőtt került sor kegyetlen összecsapásukra, és a kerítő valóban befolyásos védelmezőkkel bírt, bőven lehetett ideje megmozgatni néhány szálat. Ám ez a magyarázat valahogy nem tűnt kielégítőnek. Ha a felettesei Valentin szemére kívánják vetni a brutalitását, a közvetlen főnöke, Grondin felügyelő vonná felelősségre az erkölcsrendészetnél. Mi az ördög köze lehetne a Közbiztonsági Brigádnak az erkölcsrendészethez?

A fiatalember meddő tépelődései közepette már alig várta, hogy végre Flanchard előtt állhasson, és megtudja, miről van szó. Szokása szerint a Croix-Rouge kereszteződésnél mégis megállt, és engedélyezett magának egy gyors reggelit. A szabadban felállított kávégép sátra alatt ivott egy bögre keserű cikóriakávét, és kért mellé egy mézes sültet. Teli gyomorral folytatta az útját a Saints-Pères utcán át a Malaquais rakpart felé.

A nap lassan áttörte a vastag felhőréteget. A túlsó parton, a Tuileriák és a Louvre oldalában sápadt fény világította meg a Saint-Nicolas kikötőt. Máris hatalmas volt a nyüzsgés. Ahogy sétált tovább, Valentin pillantásával követte a matrózokat és a rakodókat, akik a sáros parton serénykedtek, és az első utasokat, akik a Chaillot-ba, Auteil-be és Javelbe vivő vízibuszra vártak. A séta a rakpartokon a Cité sziget felé felpezsdítette a fiatal nyomozó vérét, és felélénkítette. Gondolataiban háttérbe szorult a behívatása kérdése.

Kirajzolódott előtte a különböző árusokkal teli Pont  Neuf. A hídra lépve utat tört magának a különös ruhákba öltözött vándorkereskedők között, akik a legkülönfélébb árukat kínálták az egyelőre kevéske arra járónak, tésztától a mindenre és semmire sem jó kenőcsökig. Még pár tucat méter, és elérte a Jérusalem utcát. A rendőrség a Párizsi Parlament régi elnöki palotáját foglalta el. A második emeleten megkereste a Brigád irodáit, ahol egy rosszul öltözött ajtónálló arra kérte, várakozzon kint a sötét folyosón. Bő húsz percig tartott a várakozás, mely alatt alkalma nyílt alaposan szemügyre venni a besúgók, beépített emberek és más, karneváli forgatagba illő alakok jövés-menését.

Amikor végre bevezették egy megfakult falú irodába, jól megtermett férfi állt az ablaknál, háttal neki, a folyót figyelve. Mivel úgy tűnt, nem veszi észre a jelenlétét, Valentin megköszörülte a torkát. A másik még mindig nem reagált, csak bő egy perc után kegyeskedett visszafordulni.

A csupa ellentmondás Flanchard felügyelőből zavarba ejtő nyájasság áradt. Oroszlánsörényét, dús barkóját, birkózó termetét és kissé durva arcvonásait kellemesen ellensúlyozta tiszta tekintete, a szája sarkában játszó ironikus mosoly és az elegáns mozdulatok. Leült egy lakkozott, fekete asztal mögé, kinyitott egy vékony dossziét, és gyorsan átfutotta a lapokat.

– Valentin Verne nyomozó – szólalt meg végül elnyújtva a szavakat, miközben felpillantott a látogatójára. – Ha hihetek ezeknek a jegyzeteknek, valamivel kevesebb, mint tizenhárom hónappal ezelőtt lépett be az egyes főosztály kettes alosztályához. Így van?

– Pontosan, felügyelő úr.

– És jól érzi magát az erkölcsrendészeten?

– Nos – felelte Valentin, akit kissé kizökkentett, hogy azonnal a tárgyra térnek –, én magam tettem lépéseket annak érdekében, hogy arra az osztályra kerülhessek. Nem lenne helyénvaló, ha most panaszom lenne rá.

Flanchard bólintott, majd összehúzta a szemét, mintha figyelmesebben szemügyre akarná venni a látogatóját. Azután könnyed mozdulattal a székre mutatott, és hellyel kínálta.

– Nem szeretném megsérteni Grondin kollégámat – folytatta szinte már szemtelen hangnemben –, de nem tagadhatjuk, hogy az osztályának nem éppen jó a megítélése. Bírálják az emberei fegyelmezetlenségéért, és azt beszélik, lepaktálnak a nyilvánosház-tulajdonosokkal. Egyesek még azt is állítják, hogy becsületes nőket tartóztatnak le gyűlöletes módon, miközben az utcán a testüket áruba bocsátókat, akik a legelemibb higiéniai követelményeknek sem felelnek meg, futni hagyják; ki tudja, miféle előnyökért cserébe. Igaz, rengeteg a pletyka, és nem kell minden szóbeszédnek hitelt adni, ugyanakkor ismeri a mondást: nem zörög a haraszt...

Valentin alig észrevehetően megdermedt. Azon gondolkodott, vajon az egy rendőrtiszt szájából meglepően hangzó kijelentések bevezetőként szolgálnak-e a Grand-Jésus-vel szembeni erőszakossága kitárgyalásához, vagy Flanchard csak próbára akarja tenni. Kétségei közepette úgy gondolta, inkább hallgat, mint hogy cáfolja vagy megerősítse a szavait, természete azonban arra sarkallta, metszőn vágjon vissza.

– Amennyire tudom, a Közbiztonsági Brigádot sem kímélik a támadások. Azt suttogják, hogy egymást érik itt a gazfickók, és nem csak letartóztatotti státusban.

– Így van! – kiáltott fel a felügyelő, és hasán összefont kézzel hátradőlt a székén. – Habár változóban van a helyzet. Vidocq úr és a pribékjei ideje lejárt. Remekül lehet jó rendőri munkát végezni tökéletesen feddhetetlen emberekkel is.

Valentin még csak nem is bólintott.

– Továbbra is a kapott dokumentumokra támaszkodva úgy látom – veregette meg Flanchard a dossziét –, maga ilyen ember. Háztulajdonos apa, aki négy évvel ezelőtti halálakor elég csinos kis örökséget hagyott hátra. Kitűnő iskolák. Ragyogó jogi tanulmányok. Azt is írja az anyaga, hogy az Arbelète utcai patikusiskolába is járt.

– Csak átmenetileg. Leginkább a botanikai kirándulásokat és a kémiai kísérleteket élveztem. Apám, Hyacinthe Verne baráti kapcsolatokat ápolt az iskola több tanárával. Ennek köszönhetem, hogy megengedték, hogy bizonyos tantárgyakat szabadon megismerhessek.

– Gratulálok. Jog, természettudományok... Nemcsak csinos az arca, de tudás is bőven szorult a fejébe. Nagy kár lenne, ha nem aknáznánk ki ezt a tehetséget.

– Mire gondol?

A felügyelő függőlegesen a feje fölé emelte az ujját.

– Magas szinteken is felfigyeltek a képességeire, és tegnap megkaptam az áthelyezési papírját.

– Áthelyezés?

– Átmenetileg az én parancsnokságom alá rendelik, a Közbiztonsági Brigádba. Meglehetősen kényes ügyön dolgozunk, és egy egyszerre megbízható és diszkrét nyomozóra kívánjuk bízni a nyomozást, akinél fel sem merülhet a gyanú, hogy politikai érdek befolyásolja. Úgy tűnik, megfelel a leírásnak. Maga mit gondol erről?

Valentin egyáltalán nem számított arra, ahogyan a megbeszélés alakult. Egyáltalán nem volt ínyére, hogy akár csak átmenetileg is áthelyezzék. Az erkölcsrendészetnél kedvére nyomozhatott a Vikárius után, és egyáltalán nem volt benne biztos, hogy a jövőben is megmarad ugyanez a szabadsága. Ám ha már meghozták a döntést az áthelyezéséről, semmi értelme, hogy hangot adjon ellenérzéseinek. Jobb, ha úgy tesz, mint aki derűsen fogadja a helyzetet.

– Megtudhatok valamivel többet arról a kényes ügyről, amit az imént említett?

– Természetesen! Kifelé úgyis megkapja a jelentést az első megállapításokról és a helyszínen begyűjtött tanúvallomásokról. Röviden összefoglalva egy kiváló férfiú, a frissen képviselővé választott Charles-Marie Dauvergne fiának erőszakos haláláról van szó. Minden jel arra utal, hogy öngyilkos lett. Ám zavarba ejtőek a körülmények, és maga a család is alapos nyomozást követel.

– Gyilkosságra gyanakodnak?

Flanchard élénken legyintett egyet, mintha csak félre akarná söpörni Valentin utolsó szavait.

– Nem, nem, nem mennék ilyen messzire. Mondjuk inkább úgy, a haláleset szembemegy a józan ésszel, és épp elegen voltak jelen ahhoz, hogy a legképtelenebb verziók keljenek szárnyra. Az apa politikai szerepvállalására tekintettel kellemetlen lenne, ha még nagyobb hírverést kapna az ügy. Ezért kell a lehető leghamarabb kideríteni az igazságot, és elkerülni, hogy elszabaduljon a fantázia. Gondolom, nem kell emlékeztetnem rá, micsoda őrült ötletek övezték a nyáron Condé herceg titokzatos halálát.

Valentin hiába tartotta távol magát a társasági élettől, ő is értesült a közelmúlt nagy botrányáról. A királyi vérből származó öreg herceget a hálószobaablaka kilincsére felkötve találták saint-leu-i kastélyában. A végrendeletében Aumale herceget, Lajos Fülöp fiát jelölte meg kizárólagos örökösének, mire X. Károly hívei azonnal azzal kezdték vádolni az új királyt, hogy ő rendelte meg a gyilkosságot, hogy rátehesse a kezét a hatalmas vagyonra. Még mindig folyt a nyomozás, és amíg az eredményére vártak, az öngyilkosság és az álcázott gyilkosság teóriái megosztották a közvéleményt{1}.

– Úgy hírlik, a legitimisták bármire készek, hogy aláássák az új hatalom hitelét – jegyezte meg Valentin. – Az elsőszülött Bourbon-ág képtelen elviselni, hogy az Orléans-rokonság lépett a helyükre.

Flanchard felügyelő megkerülte az asztalát, és újra az ablakhoz lépett. Kinyitotta. Háta mögött összekulcsolt kézzel mélyeket lélegzett, mintha pusztán a szaglásával teljes összetettségében fel tudná mérni a párizsi hangulatot, minden szenvedélyével, feszültségeivel és földalatti játszmáival együtt. Egy idő után nagyot sóhajtva visszafordult.

– Ha csak Károly hívei miatt kellene fájjon a fejünk – szólalt meg –, könnyű lenne fenntartani a rendet. De egyelőre nagyon törékeny a rendszer, és a köztársaságpártiak sem emésztették még meg a júliusi napok végkifejletét. Tudomásunk van róla, hogy néhányan titkos társaságokba tömörültek, és csak az alkalomra várnak, hogy megingassák a trónt. Még két hete sincs, hogy ismét akcióban láthattuk őket.

– Gondolom, a lázongók vincennes-i menetére utal.

– Szavamra, azok a megveszekedett bolondok a fogoly miniszterek halálát akarják. Meggyőződésük, hogy attól megszakadna a kapcsolat X. Károly támogatói és az európai hatalmak között. Előre akarnak menekülni, hogy visszatérjen a forradalmi terror. Akár azt is kockáztatnák, hogy lángba borítják a királyságot, és belehajszolják egy eleve vesztes háborúba az összefogó Európával szemben!

A júliusi forradalom után X. Károly négy miniszterét, köztük Polignac herceget, a miniszterelnököt elfogták és bebörtönözték, amikor külföldre próbáltak szökni. Decemberre tűzték ki a tárgyalásukat, árulás vádjával. A per kimenetelének hatalmas tétje lett az ország különböző politikai tömbjei között. Október elején a parlament békítő szándékkal kérvényt fogalmazott meg a király felé, hogy politikai ügyekben törölje el a halálbüntetést. Több se kellett, a köztársaságpártiak között azonnal felcsapott a felháborodás hulláma. A legszélsőségesebbek megszállták a Palais-Royalt, majd a vincennes-i erődhöz vonultak, hogy kirángassák a minisztereket a börtönből, és azonnal kardélre hányják őket. Csak a nemzeti gárda határozott fellépésének sikerült megállítani a felkelést.

– Attól tart, hogy a Dauvergne fiú halála újabb lázongásokhoz szolgáltathat ürügyet? – kérdezte Valentin.

– Mondjuk úgy, elképzelhető a dolog. Amíg le nem zárul a miniszterek pere, Párizs valóságos puskaporos hordó. Azt várják tőlünk... (Flanchard egy félmosollyal a látogatójára mutatott, és pontosított:) – ...azt várom magától, hogy fojtsa el ezt a lehetséges szikrát. Magán a sor, bizonyítsa, hogy méltó a bizalomra!

4

Damien naplója

Mire jó mindezt papírra vetni? Mit remélek attól, hogy a szobám csendjében serceg a lúdtoll a lapon? Hová vezethet a fehér papíron kanyargó tinta füzére? Kiutat keresek? Átjárót az árnyékból a fényre? A semmiből az életbe?

Vágyálom!

Néha úgy érzem, soha nem hagytam el azt a pincét, azt a sötétséget. Mert elnyelt, magába szívott az árnyak kitátott szája. Mert már nemcsak körbevesz a sötét, de itt van bennem is. Mindenütt. A lényem része lett. A mélyebb, eltemetett fele, mely rejtve marad, mely miatt csak tapogatózom előre még a napfényben is, mint az örök sötétségben kóborló világtalan.

Soha nem olvasom vissza, amit írok. Mire lenne jó? Hagyom, hadd szaladjon a kezem, hadd kapaszkodjanak girbegurbán a mondataim a papíron, akár a hóban tekergőző kígyók. Távol akarok maradni tőlük. Csak messziről figyelem a sötét hüllők összefonódását. Talán ha elég türelmes vagyok, elvezetnek az archoz, melyre vágyom, s mely elszökik előlem, mióta csak az eszemet tudom... Az archoz, mely anyámé volt egykor.

Néha álmomban mintha elérném. Éles üvegszilánkok sokasága hever szétszóródva körülöttem. Több száz darabka szanaszét. Hirtelen egy láthatatlan erő hatására összerendeződnek. Lassanként képpé formálódnak. Tökéletes, ovális arcot látok, hosszú, enyhén hullámos hajat, mely a vízfelszín alatt lebegő algát juttatja eszembe. Vonások alakulnak, az újrarendeződő tükörből azonban mindig hiányzik a középső elem. Nem bánom, ha megsérülök, végigsimítok a kezemmel a földön, keresem az elkeveredett darabot. Hiába! És amikor reményvesztetten feladom, és felemelkedem, hogy a saját tükörképemet tegyem anyám elérhetetlen arca helyére, a sima felület újra darabokra törik. A záporozó szilánkok ezer apró vágással megsebzik a testem, vérzek a sötétben.

Nem ismertem a szüleimet. Azt a keveset, amit tudok róluk, sokkal később, már felnőttként tudtam meg. Bizonyos jelekből arra következtetek, hogy apám módos kereskedő vagy bérháztulajdonos volt, valószínűleg egy másik asszony férje. Anyám mosónőként dolgozott a Saint-Antoine kerületben. Csecsemőként otthagyott egy párizsi kórház kapujában. A pólyámba csúsztatta a keresztlevelem, melyen szerepeltek a keresztneveim és a vezetéknevem. Az apácák egy hónap után nevelőszülőkhöz, egy morvani erdőkerülőhöz adtak. Csak az egyik keresztnevemet közölték a házaspárral: Damien. Hat betű az egész örökségem. Kevés ahhoz, hogy megtaláljam a helyem a világban.

Micsoda nyomorúság!

A párnak, mely befogadott, nem volt más gyermeke. Az érkezésem előtt két hónappal született egy kislányuk, de nehéz volt a szülés. A kisbaba csak néhány napot élt, az asszonynak pedig nem lehetett több gyereke. Visszatekintve azt hiszem, túlélési ösztönből vettek magukhoz, kicsit úgy, ahogy a fuldokló kapaszkodik bele az első kezébe akadó tárgyba, hogy elkerülje a halált. Muszáj volt dacolniuk a balsorssal, betölteni a rettenetes űrt, az elnyeléssel fenyegető sötét szakadékot az otthonukban. Évekkel később fogtam fel, milyen durva és ellentmondásos érzéseik lehettek velem kapcsolatban. Végül is elfoglaltam az igazi gyerekük helyét. Ám amíg mellettük éltem, sosem tapasztaltam a keserűségüket. Amennyire csak tudtak, jól gondoskodtak rólam. Nekik köszönhetem, hogy túléltem a kisgyermekkor megpróbáltatásait.

Első nyolc évemről nagyon kevés igazi emlékem van. Inkább csak a belém ivódott érzések halvány villanásai. Néha úgy érzem, mintha a húsomba fúródott tűk lennének. Nagyon érzékeny tűk. Elég egy semmiség, egy apró érintés, és a felszínre törnek. Egy kunyhóban laktunk az erdő szélén. A ház télen hideg, nyáron fullasztó volt, faforgács és ázott állatszőr szaga töltötte be. Amikor megpróbálok visszaemlékezni erre az időszakra, a fák lombján átszűrődő napsugarak, a moha és a gomba illata, a kecseketej savanyú íze jut eszembe, a balta nyelétől kérges kéz gyengéd érintése az arcomon. Egy altatódal foszlányai is felbukkannak, a szövegből semmi sem maradt, de a gyengéden elsuttogott dallam még itt kísért, töredékesen, valószínűtlenül, mint a gyengédség kitartó fuvallata.

Nem hiszem, hogy boldogtalan gyerek lettem volna, inkább magányos és kissé vadóc. A falu többi gyereke feladta a próbálkozást, hogy megszelídítsen. Kizártak a játékaikból, én pedig meg sem próbáltam közelebb kerülni hozzájuk. Jobban éreztem magam az állatok között. Jóval később, amikor a szeretethiány elszorította a torkomat, és az emlékeimhez fordultam, hogy legyőzzem a szenvedést, a még nálam is sebezhetőbb jószágok képe hozta el a megnyugvást. Egy fészkéből kiesett madárfióka, egy alomnyi kiscica, egy újszülött kecskegida. Igen, sokáig kapaszkodtam ezekbe az értékes, lüktető apróságokba: a puha tollakba, egy szőrcsomóba, a nedves kis nyelvekbe.

Illúziók!

Amikor azt írom, egyetlen konkrét emléket sem őrzök a gyerekkoromból, nem mondok egészen igazat. Egy nyári estére pontosan emlékszem. Nyolcéves voltam. És három hónapja én voltam az egyetlen férfi a háznál. Az erdőkerülő, aki befogadott, egy szép napon eltűnt. Kemény, hallgatag férfi volt, akinek mégis sikerült éreztetnie velem ha nem is a szeretetét, de a jóságát. Sem ő, sem a felesége nem érezték úgy, hogy meg kellene magyarázniuk nekem a távozása okait. Ám elég volt az akkor anyámnak tekintett asszony könnyes szemébe néznem, hogy megértsem: betört az életünkbe a balsors. A hallgatás pecsétjével lezárt hiány a sors legfőbb törvényét igazolta: akiket szeretünk, előbb vagy utóbb kilépnek az életünkből. Így van ez. Senki nem kerülheti el az átkot.

Itt is csak sokkal később tudtam meg, mi történt. 1815 júliusában jártunk. Pontosan egy hónappal a waterlooi vereség után. A vak lelkesedésben, mely a Sas szárnyalását kísérte, nevelőapám beállt a nagy császári seregbe, hogy Belgiumban harcoljon. Ott maradt a holtteste, a vereség tágas, eső áztatta és szélfútta mezején. Az özvegye írt az apácáknak, és közölte, hogy nem tud többé gondoskodni rólam. Különben is elértem azt a kort, amikor az árva gyerekeket általában visszaveszik a nevelőszülőktől, hogy egy mesterhez küldjék őket, ahol mindig szükség van segítő kézre. Levették a nyakunkból a láncot, melyen egy medálon ott állt a nyilvántartásbavételi számunk, a kihelyezésünk éve és az eredeti árvaház megnevezése.