BORÍTÓ

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Johanna Lindsey: Defy Not The Heart

Avon Books, An Imprint of HarperCollins Publishers, New York

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Weisz Böbe

Borítóterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Könyvterv: Gelányi Mariann

Copyright © 1989 by Johanna Lindsey

Hungarian translation © Weisz Böbe, 2020

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2020

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-566-016-2

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

ELSŐ FEJEZET

CLYDON VÁRKASTÉLYA, ANGLIA, 1192

Bamm! Újra meg újra – bamm! A faltörő kos hangja elnyomta a belső lőréses oromzaton hallatszó kaotikus üvöltést, az alant elterülő belső udvaron morajló halálhörgést, miközben röppenő nyilak zúgtak a levegőben. Túlharsogta még Reina de Champeney hasogató fejfájását is. Bumm! Megint.

Túl hirtelen érkezett ez a támadás. Reinát az verte fel álmából, hogy valaki azt kiáltja: fegyverbe, de addigra a belső udvart már csellel bevették. Az állítólagos zarándok, akinek éjszakára menedéket nyújtott, hajnalhasadtakor kinyitotta a külső falon levő kaput, és beengedett egy kisebb hadsereget. Hála istennek, Reina nem hagyta a gazembernek, hogy a belső udvaron térjen nyugovóra, vagy magában az erődben, mert akkor most nem a lőréses oromzaton irányítaná a védekezést a belső őrkapu fölött. De csak ennyiért lehetett hálás.

Bár a támadó hadsereg nem számlált száz főnél többet, Clydon a méretéhez képest túl kicsi haderővel rendelkezett. Miután atyja a várőrségből válogatta össze a seregét, amellyel elindult a keresztes hadjáratra, csak ötvenöt férfi maradt hátra, és közülük sem volt mind jelen. Húsz fegyveres és tíz számszeríjász és íjász jelentette a védelmet, csakhogy mostanra ebből legalább hatan meghaltak vagy kint ragadtak a külső falon, amelyet a támadók még csak nem is próbáltak biztosítani, mivel nem volt ott egyetlen valamire való íjász sem, aki kárt tehetett volna soraikban.

– Még több fát arra a tűzre! – kiáltotta Reina az egyik férfi szolgálónak. Az összes szolgát kiparancsolták Clydon védelmére. – Forrjon már az a víz! Most kell, nem akkor, amikor a kapu már megadta magát!

Épp időben hajolt ki a mellvéden, hogy lássa, amint egy termetes kő a faltörő kostól legalább háromlábnyira ér földet, majd semmi kárt sem okozva begurul a fal körül húzódó száraz várárokba. Reina gyilkos pillantást vetett Theodric, a legbizalmasabb szolgája felé. A tizennyolc esztendős nyurga ifjú ragaszkodott ahhoz, hogy segítsen, pedig Reina megpróbálta leküldeni, miután a fiú felhozta a külön neki készített páncélt, és feladta rá itt, az oromzaton.

– Féleszű! – csattant fel Reina ingerülten. – Át kellene ütnöd a kos vastag védőpáncélját, nem pedig port kavarni körülöttük.

– Nagyon nehezek a kövek! – vágott vissza Theodric morcosan, mintha ez felmentené az alól, hogy pazarolja a lövedékeket.

– Azok bizony! Neked meg nincs elég izmod, hogy felemeld őket, szóval távozz, és inkább azzal foglalkozz, amihez értesz, Theo! Még több vízre van szükségünk idefent, hogy mielőbb felforraljuk, és újabb tűzre is. Kezdünk kifutni az időből.

Reina megfordult, meg sem várta, hogy lássa, a fiú félreteszi-e a büszkeségét, és engedelmeskedik a parancsnak, de ekkor a kis Aylmert, aki időközben odaállt a másik oldalára, majdnem fellökte. A hétéves fiúcska csenevész karjával körbefonta Reina lábát, hogy ne essen el, de Reina szíve majd’ kiugrott a helyéről, mert a fiú lebucskázhatott volna a falon, mivel megnyomorodott lábfeje miatt nehezen egyensúlyozott, és nem mozgott elég ügyesen, hogy mentse magát.

– Te meg mit keresel itt? – kiáltotta Reina mérgesen, amiért a fiú így ráijesztett.

Aylmer barna szemébe azonnal könnyek gyűltek, ahogy felnézett Reinára, akinek ettől szintén fátyolos lett a tekintete. Eddig még sosem kiáltott rá a gyermekre, csakis kedves szavai voltak hozzá, és a fiú bármikor kisírhatta bánatát Reina vállán, akit a korán elárvult gyermek anyjaként szeretett, hiszen magához vette, amikor a jobbágyok közül egy sem akarta befogadni torz lába miatt. Szolga volt, de Reina annyi gyerekkori betegségből gyógyította fel, hogy a sajátjaként gondolt rá – legalábbis úgy, mint akit óvnia és istápolnia kell.

– Csak segíteni akarok, úrnőm – felelte Aylmer.

Reina letérdelt elé, hogy letörölje a könnyeket a füsttől maszatos gyerekarcról, és remélte, a mosolya elfeledteti a fiúval, hogy milyen keményen ripakodott rá.

– Örülök, hogy itt vagy, Aylmer – hazudta, majd arrébb húzta a fiút, és páncélinges hátával kifelé odaállt elé, hogy a falon átrepülő nyilak el ne találják. – Olyan sietve jöttem fel ide, hogy nem volt időm elmondani az udvarhölgyeimnek, mit kell elvégezniük odabent az erődben. Menj, és add át üzenetem Lady Aliciának, hogy készítsenek tépéseket, és készüljenek a sebesültek fogadására! Maradj vele és Dame Hilaryval, és segíts nekik, amiben csak kell. És Aylmer… – tette hozzá erőltetett mosollyal –, próbáld megnyugtatni az ifjabb hölgyeket, hogy még nincs ok az aggodalomra. Tudod, milyen csacsik tudnak lenni.

– Igenis, asszonyom. Hiszen csak kislányok.

És te meg csak kisfiú vagy, gondolta Reina gyengéden, ahogy figyelte a bicegve távolodó fiút, aki sértetlen büszkeséggel mászott le a létrán. Most már csak azt kellene kitalálni, Theodricot miképp küldhetné el ilyen könnyen, hogy ne legyen útban. Látta, hogy az ifjú épp segít az egyik embernek a falon átbillenteni a hatalmas, forró vízzel teli üstöt, és már rákiáltott volna, de ekkor egy nyíl repült el a füle mellett. A következő pillanatban azt érezte, hogy Aubert Malfed a földre dönti.

– Jesú, úrnőm, majdnem…

– Szállj le rólam, te birkaeszű hólyag! – vicsorgott Reina Aubert hamuszínű arcába.

– De úrnőm…

Reina dühösen szakította félbe a tiltakozást.

– Azt hiszed, úri passzióból vagyok itt fenn? De mivel Sir William este ágynak esett, kétségtelenül az álzarándok mérgétől, nincs itt más, aki a védelmet irányítsa.

– Én irányíthatom.

– Nem irányíthatod! – vágta rá, valamivel kevesebb indulattal. Bárcsak irányíthatná, de Sir William hadapródja mindössze tizenöt esztendős volt, és William nem Aubert-t, hanem Reinát rángatta fel ide, épp az előző héten, hogy sietve megtanítsa neki a védelem alapjait. – Rám van szükségük, és kézben tartom a saját sorsomat, köszönöm szépen. Ha elkapnak, az az én hibám lesz, nem másvalakié.

– De legalább maradjon távol a faltól! – könyörgött az ifjú, miután felsegítette Reinát.

– Igen, majd… Theo! – Akkorát sikoltott, hogy mindkét fiatalember nagyot ugrott, aztán Theodric ingerült pillantást vetett rá, miután még egyet hátra kellett ugrania, hogy a kiloccsanó víz le ne forrázza a lábát. Reina ennek láttán végképp elveszítette a türelmét.

– Pokolba a büszkeségeddel, Theo! Lefelé… most azonnal! Túlságosan szeretlek, hogy végignézzem, ahogy leforrázod magad, vagy kilyuggatnak a nyilak, mert azt hiszed, el tudod végezni egy férfi feladatát ezekkel a karnak csúfolt gallyakkal. – Amikor a fiú nem mozdult azonnal, Reina rárivallt. – Most rögtön, Theo! Különben az égre esküszöm, hogy láncra veretlek bent az erődben! És téged is, Aubert! Nyers erőre van idefent szükség, nem arra, hogy láb alatt legyetek. A kardotok mit sem ér, csak akkor, ha azok ott lenn létrán másznak fel a falon, vagy bedöntik a kaput. Mars, ha mondom, és egy szót se halljak többet, egyikőtöktől se!

Aubert elvörösödött a ledorongolásra, mert tudta, hogy Reinának igaza van. Fegyverforgatói képességei olyanok, amilyenek, és csak akkor ér bármit, ha az ellenség már ott áll előtte. Ám Theodric vigyorogva nézett Reinára, ahogy elhaladt mellette a létra felé. A „túlságosan szeretlek” nélkül megbántódott volna, de így méltóságteljesen, hálásan távozhatott. Lehet, hogy egy évvel idősebb Reinánál, de a vér látványára úgyis elájult volna, és ezt mindketten tudták.

Reina felsóhajtott, amint a két ifjú eltűnt, majd figyelmét a forró vizet a mélybe borító várvédők felé fordította. Odalent üvöltés harsant, de pár pillanattal később újabb reccsenés hallatszott a kapu felől. Az isten verje meg ezeket! Valószínűleg az ő állatait ölték le, hogy a nedves irhájukat használják hevenyészett „teknős” gyanánt, amely az ostrom közben védi őket. A lenyúzott bőr tűznek-víznek ellenállt, bár a szétfröccsenő víz bizonyosan leforrázta a fedezékből kilógó lábakat. Egy vasalatából kirántott faldarab volt az árkon átívelő híd. Reina tudta, hogy a támadók a belső udvarban talált egyik társzekeret használják, hogy azzal támasszák alá a nagy fatörzset, amellyel a kaput ostromolják, és a fát bizony az ő erdejéből vágták ki.

– Úrnőm!

Megfordult. Gilbert Kempe, az intéző állt ott, egy darab kenyeret és sajtot nyújtott felé, meg egy flaska bort. A tunikája csuromvíz volt, mert a kapu és a belső udvar épületeinek védelménél segédkezett, bár a támadók még nem lőttek ki rájuk tüzes nyilakat.

– Köszönöm, Gilbert – mondta hálás mosollyal, ahogy elvette tőle az ételt, pedig a gyomra annyira görcsölt, hogy úgysem tudott enni.

A férfi összerezzent, amikor ilyen közelről hallotta a faltörő kos hangját.

– Tudjuk, hogy kik ezek?

– Sir Falkes emberei – vágta rá Reina.

Gilbert erre nem is gondolt, és most nem is akart.

– De nem lobogó alatt vonultak – jegyezte meg. – És egyetlen lovag sincs közöttük. És nem ostromra készülve jöttek.

– Igaz, azt hitték, könnyedén besétálhatnak az erődbe, hiszen idebent volt az emberük, hogy kaput nyisson nekik. És kis híján sikerült is a tervük. Ha nem tűnik fel valakinek, hogy a zarándok rosszban sántikál, és nem ver fel mindenkit, akkor időnk sem lett volna beterelni az embereket a külső udvarból, és bezárni a kaput. De ki más merészelne rám támadni? – majd halkabban hozzátette: – Ki más tudja, hogy atyám halott?

Gilbert a fejét rázta.

– Mostanra már bárki tudhatja. Közel egy év telt el, bár mi magunk is csak négy hónapja szereztünk tudomást Lord Roger haláláról. Úgy véli, Richárd király emberei közül senki más nem írt haza, csak az édesatyja? És a gróf a sheffordi várnagyát is értesítette a vazallus haláláról, nem csak minket. Nem tudni, hogy Shefford várnagya kinek adhatta tovább e hírt az utóbbi hónapok során, akár azt is, hogy úrnőm még hajadon. Nem épp a múlt héten írt a gróf, és érdeklődött, mikor lesz úrnőm esküvőjének napja?

Mindez igaz volt, bár Reina nem szívesen ismerte el. Még mindig nehezen beszélt atyja haláláról és az így kialakult dilemmáról. Annyira megviselte a gyász, hogy közel egy hónap telt el, mire rávette magát, és végre megírta a jövőjét biztosító leveleket. Ezért az egy hónapnyi késlekedésért azonban nagy árat fizetett, lám, Clydon most ostrom alatt áll. De most sem kételkedett abban, hogy ezek Falkes de Rochefort emberei, akik foglyul akarják ejteni, és el is mondta Gilbertnek, miért gondolja így.

– Akárhogy is, elfeledi, hogy de Rochefort két hete látogatást tett nálunk. Nem kérte meg akkor a kezemet? És amikor visszautasítottam, nem surrant be a hálókamrámba aznap éjjel, hogy erőszakot tegyen rajtam, ily tisztességtelen módon szerezve meg magának? Ha Theo nem hallja meg kiáltozásomat…

– Úrnőm, nem szükséges említést tennie arról a balszerencsés éjszakáról. Lehet, hogy ez valóban Sir Falkes műve, és bosszú vezérli, miután kidobatta Clydonból, egyenesen a vizesárokba. Csak arra akarok rámutatni, hogy nem ő az egyetlen lord, aki ennyit kockáztatna, hogy megszerezze önt.

– Nem vagyok híres örökösnő, Gilbert – mondta Reina elgyötörten.

A férfi összevont szemöldökkel nézett rá.

– Meglehet, egy grófnak nem jelent kísértést. De oly sok lovagi járandósággal, mint ami önnek jár, épp elég nagy a kísértés, amelynek a vidék több jelentéktelen, de akár nagyobb bárója is képtelen lenne ellenállni. Már Clydon önmaga is elég kísértés.

Gilbert semmi olyat nem mondott, amit Reina ne tudott volna, de persze ezt is kínos volt elismerni. Két hónappal ezelőtt férjhez mehetett volna, ha nem tart olyan sokáig megírni azokat a leveleket. Tudta, mennyire kiszolgáltatott amiatt, hogy a hűbérúr, Shefford grófja keresztes hadjáraton van, és vele együtt a vazallusai fele, akik közül hárman atyjával együtt odavesztek. És ez a támadás oly hirtelen jött, oly szorosan körbevették a várat, hogy nem tudott elküldetni Simon Fitz Osbernhez, a legközelebbi vazallusához, hogy segítséget kérjen.

– Akár azok az átkozott haramiák is lehetnek, akik az erdeinkben bujkálnak – folytatta Gilbert.

Reina legyűrte a nevetést, hogy ne bántsa meg a férfit, de a tréfa enyhített valamennyit a félelmén.

– Azok a nyomorult férgek nem merészelnének ilyesmire vetemedni.

– Nincs odalent lovag köztük, úrnőm, és senki sem visel páncélt – jegyezte meg az intéző.

– Igaz, ám de Rochefort túlságosan fukar ahhoz, hogy rendesen felszerelje az embereit. Nos, elég volt, Gilbert. Nem számít, ki dörömböl a kapunkon, mindaddig, míg nem jutnak be.

A férfi többet nem szólt, mivel álmában sem jutott volna eszébe, hogy vitába szálljon úrnőjével. Amikor távozott, Reina félelme visszatért. Valósággal rettegett. Ha Clydont mindössze ostromolják, akkor hónapokig is kihúzhatja, de nem is biztos, hogy erre szükség lenne. Simon még az előtt megérkezhet, és Lord John de Lascelles-t is heteken belül várják, aki válaszul a neki küldött leveleknek végre megjelenhet. Ám ezek a megátalkodottak odalent biztosan tudták, hogy Clydonban nincs elég hadra fogható ember. Különben miért kezdtek neki a támadásnak rögtön az után, hogy nem volt hajlandó átadni magát nekik? Eltökélték, hogy mielőbb megszerzik, győzelmet aratnak, még mielőtt a segítség valóban megérkezne, hiszen nem voltak olyan sokan, igaz, náluk jóval többen sereglettek össze.

Reina azonban minden tőle telhetőt megtett, annak ellenére, hogy a csatát félig már elveszítették. A legnagyobb védelme, a külső kerítésfal a mély, széles vizesárokkal, amelyre napok kemény munkájával lehetett volna hidat verni az áthaladáshoz, már elesett. Igaz, nem volt elég embere, akik védhetnének egy ilyen hosszú falat, lévén Clydon nem számított kicsi várkastélynak. Ám az ellenség száma jelentősen megcsappant volna, míg megpróbálják bevenni a külső falat, és időközben talán fel is adnák. A belső fal közel sem volt ennyire hosszú, a teljes területnek csupán a negyedét zárta körül, amelynek sarkában az erőd állt, és könnyebb volt védeni, hiszen négy vaskos tornya volt és egy második őrkapuja, amely a külső udvarra nézett, ahová az ellenfél az erejét összpontosította.

Reinának volt ideje felkészülni, miután meghallotta a fal mellől felkiáltott követeléseket, és arra tagadóan válaszolt. Eközben a támadók kivágták a faltörő kosnak szánt fát, a külső épületeket elbontották, hogy az így szerzett faanyagokkal védekezzenek a feléjük záporozó nyilak ellen, egy nagyobb faldarabból elkészítették a szárazárkot átfogó új hidat, és a várkastély állatait lemészárolták, hogy a frissen lenyúzott bőröket használják pajzs gyanánt. Reina bevetett mindent, amit Sir Williamtől tanult, ellenőriztette és készenlétbe helyeztette a fegyvereket, vizet és homokot melegíttetett, hogy azt zúdítsák alá a falakról, rudakat kerítettek, amelyekkel a létrákat fel lehetett lökni, és szinte minden gyúlékonyt lelocsoltak vízzel. Mivel híján voltak katonáknak, minden egyes férfi szolgát hadra fogtak, és ezzel megduplázták a védők létszámát. A szolgák nem értettek a harchoz, de köveket még tudtak dobálni, fel tudták lökni a létrákat, és az íjászok számára fel tudták ajzani a számszeríjakat. Ám kevés hasznukat lehet majd venni, amint a faltörő kos elvégezte a dolgát, és akkor Reina már nem tehet mást, mint tartani az erődöt, az utolsó védelmi vonalat – ha még lesz rá idő.

MÁSODIK FEJEZET

Ranulf Fitz Hugh nyávogásra ébredt. Lady Ella tudatta vele, nem veszi jó néven, hogy várakozni kénytelen a reggeli étkezésre. A férfi anélkül, hogy a szemét felnyitotta volna, kinyújtotta hosszú karját, elkapta a loncsos macska grabancát, majd lepottyantotta széles mellkasának közepére.

– Ha jól értem, ideje felkelnem? – dörmögte álomittasan, de a vártnál több választ kapott.

– Jó uram…

Ranulf összerezzent, mert elfelejtette, hogy nem csak a kedvenc macskája társaságában bújt előző este az ágyba. A fehérszemély, egy a fél tucat közül, akik a táborról táborra járó embereit követték és kiszolgálták az igényeiket, meztelen lábát odadörgölte hozzá. Ranulfot nem érdekelte. A céda előző este kapóra jött, amikor rátört a vágy, de azóta felkelt a nap, és Ranulf nem szerette, ha zavarják, amikor fontos dolga akadt.

Felült, és nagyot csapott a nő hátsójára, majd megcirógatta a fájó területet, hogy az elutasítását enyhítse.

– Távozz, asszony!

A nő lebiggyesztette az ajkát, de nem sikerült meghatnia vele Ranulfot. Lehet, hogy a jelenlegi felhozatalból ő a legszebb, de szép nőkből sosem szenvedett hiányt. Ennek még a nevére sem emlékezett, pedig nem most először melegítette fel a nyoszolyáját.

Mae volt a neve, és amint előkerült a pénzérme és odadobták neki, tudta, hogy már el is felejtették. Ám az uraságot nem lehet elfelejteni. Naponta ezerszer is az eszébe jutott, mert Mae elkövette azt a hibát, hogy hagyta, hogy az érzelmei beleszóljanak a megélhetésébe, pedig tudta jól, ebből nagy baj lehet, de ezzel már elkésett. Már szerelmes volt – mint ahogyan szinte az összes többi lány is, akik szemet vetettek a férfira, köztük a lovagi táborok után koslató társai, akik megvetették Mae-t, mivel az uraság egyedül őt szokta hívatni. Nem irigykednének rá ennyire, ha tudnák, a férfi azzal küldte érte a hadapródjait, hogy hozzák el „azt a szőkét”, és annyira keveset jelentett a számára, hogy még a nevére sem emlékszik. Az uraság szemében Mae nem volt több örömlánynál, aki csak a testi szükségletei kielégítésére való.

Mae felsóhajtott. Figyelte, ahogy a férfi meztelenül kilép a sátorból, hogy könnyítsen magán. Mint a legtöbb férfit, őt sem zavarta, ha meztelen, mindaddig, míg nem volt úri hölgy a közelben, akit zavarba hozhatna ezzel. Az örömlány nem számít. Mae azonban úgy vélte, a hölgyek sem jönnének különösebben zavarba, ha legeltethetnék a szemüket Ranulf Fitz Hugh-n. Kevés férfi ilyen szép szál ember, ennyire fenséges testű. Az a szerencsétlenségük, hogy Sir Ranulf úgy kerülte az úri hölgyeket, akár az ürülékkel teli latrinát. Mae levegő után kapott, amikor feleszmélt, hogy a merengéssel csak pazarolja a drága időt. Bár Sir Ranulf mindig ilyen mogorván ébredt, de ha visszatértekor is itt találja a sátrában, a mogorvasága könnyen gorombaságba csaphat át.

Ranulf éppenséggel a saját mércéje szerint kellemes hangulatban volt ezen a reggelen, ami Lanzo Shepherd nézete szerint kész csoda. Ahelyett, hogy a szokott oldalba rúgással ébresztette volna, csak összeborzolta Lanzo vörös haját, és az ölébe dobta Lady Ellát, hogy etesse meg.

– Gondolod, hogy Mae a szokottnál kezesebb volt? – fordult Lanzo hadapród társához, Kenrichez, aki már fürgén tekerte is fel a pokrócát.

Az idősebb hadapród megrázta a fejét, ahogy figyelte a bokrok felé lépdelő Ranulfot.

– Nem, Mae vele mindig kezesebb, mint ami a többieknek bármikor is kijut – felelte Kenric minden neheztelés nélkül.

Ők, mint a többi férfi, megszokták, hogy a nők számára láthatatlanok, amikor Ranulf a közelben van. És Lanzo, aki még mindössze tizennégy esztendős volt, még nem sok mindennel dicsekedhetett, így számára mindez érdektelen volt.

– Csak örül, hogy ezt a feladatot hamarosan bevégezzük – folytatta Kenric, és ragyogó kék szemét Lanzóra emelte. – Az öreg Brun, aki kommendált minket, azt mondta, nagy nehézségre nem kell számítanunk, de tudod, Ranulf mennyire utálja, ha úri hölgyekkel van dolga.

– Igen, Searle azt mondta, úgysem vállalná el a feladatot.

– Nos, nem is vállalta el, vagyis nem igazán. Hiszen még nem fogadta el Lord Rothwell pénzét, hiába hagyta, hogy Rothwell emberei velünk tartsanak.

– Csak lelassítottak minket. De nem is értem, miért…

– Már megint locsogtok, mint az asszonynép, mi?

Lanzo elvörösödött, és feltápászkodott, de Kenric csak vigyorgott, amikor Searle és Eric csatlakozott hozzájuk. Mindkettőt nemrég ütötték lovaggá, Ranulf intézte el azzal a lorddal, aki legutóbb felfogadta őket, fizetség helyett.

Ő maga is lovaggá üthette volna őket, de szerette volna, ha ez szertartás keretén belül zajlik, és a saját emberei mellett más tanúk is lennének. Mindketten betöltötték a tizennyolc esztendőt, Searle, Totnes szülötte magasabb volt, szőke, és világosszürke szeme mindig vidáman fénylett, Eric Fitzstephen haja pont olyan fekete volt, mint Kenricé, és mindig álmosnak ható redőzött szemhéja alatt zöldesbarna szempár rejtőzött. Jóval régebb óta voltak Ranulffal és Sir Walter de Breaute-tal, mint Lanzo és Kenric, de a négy fiatalemberben sok volt a közös. Mind fattyak voltak, a faluban vagy a kastély konyháján születtek, úri atyjuk megtagadta őket, ezért reményük sem volt a felemelkedésre. Félig jobbágy, félig nemes – mindkét osztály kerülte őket. Ha Ranulf nem figyel fel rájuk, és nem váltja meg a szabadságukat, akkor még mindig annak a földnek lennének szolgái, amelyet nemző atyjuk birtokolt. Az ember persze vonzódik a hasonló sorsúakhoz, hiszen maga Ranulf is fattyú volt.

– Csak nem értjük, Ranulf miért nem fogadta el a feladatért járó fizetség felét Lord Rothwelltől – felelte Lanzo Searle ugratására.

– Ha gondolkodnál, kicsi Lanzo, magad is rájönnél a válaszra.

– De az egyetlen válasz az, hogy esetleg nem végzi el a feladatot.

– Pontosan – vágta rá Eric.

– De miért?

Eric felkacagott.

– Na, erre már nehezebb válaszolni. Mit gondolsz, Searle? Vajon Ranulfnak csupán ellenszenves ez a Rothwell, vagy nem hitte el a történetét a megszegett jegyességi ígéretről?

Searle vállat vont.

– Korábban is dolgozott olyanoknak, akiket nem szívelt. Mások is hazudtak, és nem számított. A pénz az pénz.

– Akkor csak a feladat természete lehet az, mivel úri hölggyel kapcsolatos.

– Talán ez és a többi ok együttvéve. De hogy eldöntötte-e már…

– Viszont nagy utat tettünk meg, és megérkeztünk – jegyezte meg Lanzo. – Mostanra biztosan döntött. És csak nem mond le ötszáz márkáról! Vagy mégis?

Senki sem válaszolt, ezért Lanzo megfordult, hogy lássa, miért: Ranulf közeledett. A fiú csak ekkor eszmélt fel, hogy Lady Ellát még mindig a karjában tartja, mert a macska ekkor olyan hangosat nyávogott, mintha a halottakat akarná felverni, vagy hogy tudassa Ranulffal, éheztetik. Elkényeztetett dög… Lanzo időnként a legszívesebben kitekerte volna azt a rühes nyakát, de Ranulf elevenen megnyúzna bárkit, aki akár csak egy szőrszálát is kihúzná a koszos, barna macskának. Ronda dög. Hogyan szerethet bárki is egy ilyen rusnyaságot?

– Még nem etetted meg úrnőmet?

– Ó, nem, uram… – ismerte el Lanzo.

– Tán nem ébresztettelek fel eléggé?

– Épp készültem… – vinnyogta Lanzo, és fél kezével már el is takarta megfenyegetett hátsóját, míg nagy ívben ki nem kerülte Ranulfot.

Ranulf nevetett az eliszkoló Lanzo láttán, aztán bement a sátrába. Searle és Eric tekintete találkozott, és mindketten elvigyorodtak.

Searle kimondta azt, amit mindketten gondoltak a nevetés hallatán.

– Eldöntötte. Elvisszük a hölgyet az új urához. Lanzónak igaza volt. Ötszáz márka túl sok ahhoz, hogy bárki is lemondjon róla, ha egyszer földet akar venni. És Ranulf másra sem gondol, csak a földre.

– Akkor tán sosem tétovázott. Meglehet, csak azért nem kötelezte el magát, hogy Rothwellt bosszantsa.

– Igen, lehetséges. Mély ellenszenvvel viseltetik az öreg lord iránt. Meg kellett volna kérdeznünk Sir Waltert…

– Mit kellett volna Sir Waltertől kérdezni? – érdeklődött Walter a hátuk mögött csendesen. A három ifjú egyként fordult Ranulf fogadott fivére felé, szégyenkezve, míg észre nem vették, hogy a sötétbarna szempár kajánul csillog.

Nem élt a földön két ember, aki ennyire különbözött volna, mint Ranulf Fitz Hugh és Walter de Breaute, nemcsak vérmérsékletben, hanem kinézetben is, mégis igaz testvérként ragaszkodtak egymáshoz a találkozásuk első napjától kezdve. Walter a hatlábnyi magasságával szinte mindenkinél magasabb volt, ám Ranulf jó féllábnyival tornyosult fölé, óriásként tűnt ki társai közül. Walter maga volt az éjszaka olívaszín bőrével és sötétbarna hajával, míg Ranulf maga a napsütés aranyló bőrével, aranyszőke hajával. Ranulf még jókedvében is mennydörgött, míg Walter halkan beszélt, az embernek néha hegyeznie kellett a fülét, hogy egyáltalán meghallja. Walter a legbalgatagabb tréfán is hatalmasakat kacagott, Ranulf szinte sosem nevetett.

Walter gondtalan lélek volt. Mivel egy jelentéktelen báró harmadik fiaként született, földtelen volt, akárcsak Ranulf, a különbség csak annyi, hogy őt ez nem zavarta. Épp olyan boldogan eléldegélt volna egy nagyúr házában, mint egy jelentéktelen uraságéban, vagy akár senkiében. Nem igazán számított. Nem volt ambíciója, nem akart erőnek erejével hírnévre szert tenni, nem áhított nagy vagyont, sem hatalmat. A bátyjai rajongtak érte, ezért náluk bármikor otthonra találna, ha a szükség úgy hozza.

Ranulfnak nem jutott ki ilyen biztonság. Az apja ugyan hatalmas lord volt, kiemelhette volna a faluból, ahol a nevelőapja gondozta élete első kilenc évében, gyámságot is szerezhetett volna neki, kitaníttathatta volna lovagnak, de Ranulf gyűlölte a férfit, soha semmit sem kért volna tőle, még ha az élete múlt volna rajta, akkor sem.

Ranulfnak nem volt otthona, de égett benne a vágy, hogy ezt orvosolja. Ez volt az egyetlen, mindent felemésztő célja. Csakis ezért munkálkodott, a feladattól függetlenül bárkinek felajánlotta szolgálatát, akármekkora veszéllyel járt is, bármit is érzett a megbízással kapcsolatban. Ilyen ambícióval nem lehettek skrupulusai. Erődöket szerzett meg más uraknak, háborúzott helyettük, tolvajokat űzött ki városokból, haramiákat az erdők rejtekéből. Bármit tett, sosem vallott kudarcot. Ezáltal komoly hírnévre tett szert, így nem lehetett már alamizsnáért felfogadni, Lord Rothwell ezért is volt hajlandó hatalmas összeget, ötszáz márkát fizetni, hogy az áhított asszonyt megkaphassa.

– Nos? – vigyorgott Walter, amikor senki sem felelt a kérdésre. – Tán Lady Ella elvitte a nyelveteket?

Kenric válaszolt. A tizenöt esztendős sihederek kíváncsiságával nemigen finomkodott.

– Sir Ranulf önnel legalább bizalmas, így bármelyikünknél jobban ismeri a gondolatait és érzéseit. Csak azért nem akarta elfogadni Lord Rothwell pénzét, és ezzel elkötelezni minket a feladat iránt, mert olyan mély ellenszenvvel viseltetik iránta?

– Nem mondta az öregnek, hogy nem fogja megtenni.

– De azt sem, hogy megteszi – jegyezte meg Eric.

Walter felnevetett.

– Igaz, bizony. Gondoltam is, hogy a „majd meglátjuk” elég szószátyár válasz olyasvalakitől, aki olyan mogorva természetű, mint Ranulf.

– Talán Rothwell ezért ragaszkodott ahhoz, hogy ötven emberét magunkkal hozzuk?

– Bizonyosan. A hozzá hasonlók nem bíznak senkiben, különösen akkor, ha ilyen fontos dologról van szó. Az a fickó még a saját vazallusaiban sem bízik, hiszen akkor nem kellett volna minket felbérelnie, nem igaz? Ha a köszvény nem kínozná, most itt lenne velünk. Kétségtelenül úgy véli, mivel az ő emberei többen vannak, az megfelelő ösztöke arra, hogy a feladatot elvégezzük.

– Akkor nem ismeri Ranulfot – nevette el magát Searle.

– Nem bizony – mondta Walter maga is elmosolyodva.

– De Ranulf miért táplált ellenérzéseket iránta? – érdeklődött Eric. – Eléggé ártalmatlannak tűnt, bár látszott, hogy ravasz.

– Ártalmatlannak? – horkantott Walter. – Hallanod kellene, az emberei mit mondanak róla.

– Beszélt velük?

– Én nem. Csak láttam, amit Ranulf is. Ugyanaz a fajzat, mint Lord Montfort, akinél gyámságban voltunk. Montfort saját hadapródjának fogadott minket, ahelyett, hogy átadott volna az egyik lovagjának, és ha azt hiszitek, Ranulf kellemetlen gazda, akkor még nem tudjátok, milyen az igazi pokol. Rothwellben Ranulf megérezte a színtiszta gonoszságot, és ennek megfelelően reagált.

– De mi a gond ezzel a feladattal? – kérdezte Kenric. – Egyáltalán nem szokatlan, habár minket még sosem fogadtak fel, hogy egy vonakodó arát a jegyeséhez vigyünk. Sir Ranulf csak a feladat miatt berzenkedett, vagy egész egyszerűen nem volt hajlandó biztosítani Lord Rothwellt arról, hogy megtesszük?

Walter szeme jókedvűen csillant meg, ahogy az egyik ifjúról a másikra nézett.

– Ha ezt elárulnám, gyerekek, akkor miről sustoroghatnátok?

Searle és Eric szeme villámokat szórt, hogy Walter gyereknek nevezte őket, pedig a férfi is csupán huszonnégy esztendős volt. Ám ekkor Kenric felszisszent, ezért odakapták a fejüket, és látták, hogy Ranulf teljes fegyverzetben lép ki a sátrából.

– Isten irgalmazzon! Lanzo nagyon gyors ma reggel – mondta Walter, akinek azonnal elillant a jókedve. – Az ördög verjen, Kenric, amiért hagytad, hogy alsóneműben állva itt locsogjak, akár egy némber. Mozgás, féleszű, különben nélkülünk indul el.

Erre minden esély megvolt, sőt meg is történt volna, ha Lady Ella nem sértődött volna meg a sovány reggeli miatt, amelyet Lanzo tett elé: elvonult, hogy maga keresse meg az eleséget. Ranulf nem bízott abban, hogy a macska magától is visszatalál hozzá, pedig az úti cél alig egy óra járásnyira volt. Meg kellett várni, míg a jószág visszatért az elejtett mezei egérrel. Ekkor feltették az ellátmányos szekérre, hogy ott csemegézzen.

HARMADIK FEJEZET

Reina elkapta a sebesült férfit, mielőtt az eldőlhetett volna, de túl nagy volt a súlya, így mindketten a földre zuhantak. Mielőtt Reina megakadályozhatta volna, a férfi kihúzta a vállába fúródott nyílvesszőt, így feltárult a mély seb, és Reinánál nem volt semmi, amivel megállíthatta volna a vérzést. Azt sem tudta, ki ez a férfi, mert csupa hamu és füst volt, hiszen a tűz körül tett-vett, de a fájdalmat rosszul viselte, rögtön el is ájult, de csak nem lehetett ott hagyni, hogy kivérezzen!

– Aubert! Adj egy darab rongyot, bármit…

Aubert azonban vagy nem figyelt oda, vagy nem hallotta a faltörő kos által keltett zajban. A zárt felvonóhidat már bezúzták, ahogyan az őrkapu két kapurostélya közül az elsőt is. A faltörő kost használó két férfi máris bent volt az őrkapun, ezért nem tartóztathatták fel őket a forró vízzel vagy a felhevített homokkal, de a tüzet ettől függetlenül életben kellett tartani, hogy a víz készen legyen, mire a sereg előretör.

Ideje visszavonulni az erődbe. Azok, akik eddig a tűzzel foglalatoskodtak, most a falnak rogytak kimerültségükben. A fegyveresek még mindig nyilakkal lövöldöztek, amint egy újabb célpont bukkant elő a fedezékből. A sereg többi tagja türelmesen várta, hogy a faltörő kos tegye a dolgát, bár egy-egy nyilat időnként ők is kilőttek a lőréses oromzat felé.

– Aubert!

Bár az ifjú ott állt mellette, és nézett le az udvarra, még mindig nem hallotta meg Reinát. Ha ennek vége szakad, akár beveszik Clydont, akár nem – gondolta Reina –, az biztos, hogy leteremti Aubert Malfedet, amiért ugyanannyi gondot okozott neki, mint odalent az a sereg. Végül rácsapott Aubert lábára, hogy magára vonja a figyelmet.

– Add a késed… vagy a kardod!

Reinának nem volt saját fegyvere, nem látták értelmét, hogy a páncélhoz azt is kapjon, hiszen nem tudta volna használni, és a sodronying épp elég nehéz volt a kard súlya nélkül is, hiába nyomott mindössze tizenöt fontot. William terve nem az volt, hogy Reina ténylegesen harcoljon, hanem az, hogy álcázzák, és ezzel óvják, hátha kénytelen lesz a falon egyezkedni a támadókkal.

Ez az ötlet alig pár napja pattant ki Sir William fejéből, amikor páni félelem lett úrrá rajta, mert megtudta, hogy Reina megbízással elküldte a két másik házi lovagját, és ő itt maradt, hogy egyedül gondoskodjon a védelemről. Reina morogva ugyan, de elfogadta a tervet, hogy a férfi kedvére tegyen, bár álmában sem gondolta volna, hogy valóban szükség lesz ilyesmire. Ám így történt, és bármennyire is utálta az álcát, egészen eddig bevált. Lovagként szólt az alant levőkhöz, az úrnő nevében, nem úrnőként. Mivel áll alatt megkötős vászonsipkát tettek a fejére és arra sisakot, senki sem gyanította, hogy nő, épp az a nő, akinek átadását követelték.

Aubert zöld szeme most elkerekedett, amikor meglátta, hogy Reinát félig maga alá temette a sebesült.

– Úrnőm!

– Kést, te féleszű! – Reina csak ennyit kiáltott.

Az ifjú kihúzta a tőrt az öve mögül, majd átnyújtotta, de Reina elejtette, mert a keze csúszott a vértől, hiszen eddig a férfi sebét fogta le.

Aubert összeszedte magát, gyorsan felkapta a tőrt, lehasított egy darabot a férfi ingéből, átnyújtotta Reinának, aki azzal tömte be a tátongó sebet. Aubert-nek ekkor volt annyi esze, hogy szóljon az egyik szolgának, hogy segítsen levinni a sebesültet, de annyi nem, hogy előbb kihúzza alóla Reinát, aki bosszúsan jött rá, hogy segítség nélkül nem tud kikecmeregni szorult helyzetéből. Csakhogy Aubert a zavarodottságtól moccanni sem tudott, és Reina hallotta, hogy az ifjú levegő után kap, majd felnyög, aztán felhangzott a faltörő kos újabb döngése.

– Mi az?

– Jesú! Édes Jesú!

– Mi van már?

Aubert dadogva vetett keresztet.

– Erős… erősítést kaptak, úrnőm. Újabbak jönnek be a külső kapunkon… lovasok. Jesú! Több mint harminc lovas és még több gyalogos… és… lovagok… lovagok vezetik őket.

Reina ereiben megfagyott a vér. Most mitévő legyen? Milyen őrült is Sir William, hogy azt hitte, Reina ilyen válságos helyzetben helyt tud állni, amikor a félelemtől még gondolkodni is alig tud! Ha nem veszítette volna el a külső falat, vagy ha a hadsereg a szokott módon viselkedne, és hosszú ostromra készülve letelepedett volna, akkor nem lenne gond. Ám de Rochefort, az a gazember, az a mocskos disznó, tudta, hogy nincs elég harcra fogható ember Clydonban. Valószínűleg ő közeleg, azt hiszi, hogy a csatának vége. És nem is fog sokáig tartani az ostrom, akkor semmiképp, ha lovagok vezetik a támadást. Elég pár létra, amelyet a csűrben találnak, ha van eszük körülnézni, és a falakat perceken belül bevehetik.

Erre ő itt hever a földhöz szegezve, a karja teljesen elgémberedett, mert alig bírta el a hosszú ujjú sodronyinget, ezért megmozdítani sem tudta a rá nehezedő férfit, és így még visszavonulót sem fújathat.

– Aubert! – próbálkozott megint. – Segíts fel!

Az ifjú azonban még mindig megbabonázva nézett lefelé, és folyamatosan mondta, amit Reina nem akart hallani.

– Még mindig jönnek. Hetvenen… nyolcvanan… most már kétszer annyian vannak. De… várjunk csak! Jesú!

– Mi az? – És amikor nem kapott választ: – Hogy az ég szakadna rád, Aubert! Mi az?

Aubert ragyogó mosollyal nézett le rá.

– Úrnőm, erősítést kaptunk. Megmenekültünk! – Ekkor Reina is meghallotta a kardok csörömpölését, a kiáltásokat, az emberei üdvrivalgását, ahogy odagyűltek az oromzatra. Aubert nevetve folytatta: – Nem hallották a jöttüket, és most már túl késő. Szétszéledtek. Nézze, hogy szaladnak azok a gyáva alakok!

– Hogyan nézhetném meg, te szamár? – kérdezte Reina, de már mosolyogva.

Az ifjú arca majdnem olyan vörös lett, mint a haja, amikor ráeszmélt, úrnője milyen szorult helyzetben van. Azonnal félregurította az ájult férfit, és felsegítette Reinát, aki ekkor meglátta a lent folyó csatározást. A lovagok kardcsapásaira csak úgy hulltak az emberek, az újonnan érkezett fegyveresek zavarták kifelé az udvarból a gyalog menekülő ostromlókat. Reina felkacagott. Esélytelen lenne a küzdelem. A felmentő sereg oly könnyedén bánt el az ellenséggel, és oly gyorsan, hogy a csata szinte véget is ért. Reina annyira megkönnyebbült, hogy még Aubert-nek is megbocsátotta a mai „segítségét”.

– Engedd be őket, amint biztonságos, Aubert! Jesú, át kell öltöznöm. Nem fogadhatom így őket! – Elfintorodott, amikor végignézett férfias viseletén. Elpirult a szégyentől, amikor arra gondolt, hogy a várkastély lakóin kívül bárki így láthatja. – Üdvözöld őket szívélyesen, Aubert! – tette hozzá, és már el is indult a létra felé.

– De kik azok az „őket”, úrnőm?

– Mit számít az, amikor megmentették nekem Clydont?

NEGYEDIK FEJEZET

Ranulf addig nem vette le a sisakját, míg be nem lépett a lovagterembe, és meg nem látta, hogy ott csak asszonyok és gyermekek tartózkodnak. Ennek ellenére a nyugtalansága nem enyhült, ekkora vár és ilyen kevés a férfi! Akaratlanul is arra gondolt, hogy egy seregnyi katona lehet fedezékben elbújva, és várják, hogy kiderüljön, ellenség jött-e vagy barát, és csak azután lépnek elő.

Az alapján, amit eddig látott, több volt a szolga, mint a katona, vélhetően ez az oka a silány védelemnek. A várkastélyt már-már bevették, ráadásul nevetségesen kis létszámú haderővel, egyetlen lovag nélkül. A külső falaknak azonban hetekig állniuk kellett volna az ostromot, ha egyáltalán be lehetett volna venni, és azt is csak minden létező ostromeszköz igénybevételével. Bárki irányította is a védelmet, vagy elmebeteg, vagy alattomos módon, szándékosan veszítette el a csatát.

– Ha… Amennyiben itt várakozna, jó uram, az úrhölgy, Lady Reina… hamarosan üdvözli.

Ranulf végigmérte a fiatalembert, aki nem lehetett idősebb Kenricnél. Aubert Malfed, így mutatkozott be, valami Sir William Folville hadapródja. Malfed a belső udvarban találkozott Ranulffal és az embereivel, majd azonnal bevezette őket az erődbe, anélkül, hogy egyetlen kérdést is feltett volna nekik. Ranulf hozzászokott, hogy meghunyászkodnak előtte, de ez már nevetséges, legszívesebben kérdőre vonta volna a fiút, hogy miért ennyire ostoba, hogy szó szerint a kezükre adja az erődöt. De ezzel a saját céljának elérését nehezítette volna.

Eredeti terve szerint Roger de Champeney-t, Clydon urát kérette volna, mintha nem tudná, hogy a férfi halott. Persze a lorddal valójában semmi dolga nem lett volna, csak a jelenléte igazi okát palástolná, hogy a hölgy ne fogjon gyanút. De ez csak úgy vált volna be, ha egyedül, pár embere társaságában lép be, ahogyan eredetileg kigondolta.

Azonban mindent megváltoztatott, hogy Clydont ostrom alatt találták. Mivel magával hozta a harminc fegyveresét, és Rothwell ötven katonáját is, az érkezése félelmet keltett, és ha nem akart ráijeszteni a hölgyre, olyannyira, hogy elrejtőzzön előle, akkor most kénytelen új ürügyet kitalálni, mit keres itt.

Egyelőre roppant szívélyesen fogadták őket, miután szétkergették az ostromlókat. De nem lenne túl hihető, ha azt mondaná, épp erre járt a seregével, és úgy döntött, Clydon védelmére siet. A lovagok nem járnak csak úgy, minden hadászati cél nélkül ennyi emberrel, és ami fő, nem szoktak csak úgy megállni, hogy becsatlakozzanak az épp útjukba akadó háborúkba.

A hadapród idegesen hadovált valami de Rochefort nevű szomszédról, aki összeszövetkezett valami haramiákkal, akik kint tanyáztak Clydon erdejében, vélhetően ők voltak az ostromlók. Úgy tűnt, a fiú csak az időt akarja húzni, és azért jár a szája, nehogy kérdéseket tegyenek fel neki. A kastély úrnőjének már rég az üdvözlésükre kellett volna sietnie, és Ranulf kíváncsi volt, miért nem volt a hölgy itt a lovagteremben, vagy időközben miért nem jelent meg. Csak nem épp most menekítik ki, hogy Ranulf ne férkőzhessen a közelébe?

Ranulf végül felemelte a kezét, hogy elhallgattassa az ifjút.

– Hol van az úrnőd, fickó? Tudnom kell, hogy biztonságban van-e.

– Ó… igen, biztonságban van. Amikor utoljára láttam a… ööö… hogy most hol van, azt nem tudom. – Ez a válasz nem nyugtatta meg Ranulfot, és mérges tekintete láttán szegény Aubert annyira megrémült, hogy sietve hozzátette: – Máris megkeresem – és azzal gyakorlatilag kirohant a teremből.

– Ezt mire véljük, Ranulf? – kérdezte a mellette álló Walter elgondolkodva, ahogy figyelték a saroktorony lépcsőjén felsiető hadapródot. – Gondolod, hogy a hölgyek hálófülkéi odafent vannak?

– Akkora ez az erőd, hogy nem tudni, mi van odafent, úgyhogy tartsd a szemed azon a lépcsőn! – Az ő szeme pedig a termet kezdte pásztázni. Tekintete végigfutott a hölgyeken, és el is időzött egy szépségen, aki később még kapóra jöhet. Visszafordult az emberei felé. – Eric, menj és… Eric!!! – Kénytelen volt oldalba bökni az ifjút, hogy levegye a szemét a takaros szőkeségről, akit Ranulf is észrevett. – Ne most méregesd a fehérnépet! – mordult rá halkan.

– Jól van, de az egekre! Látott már ilyen… – Eric nyögve hallgatott el, amikor Searle a másik oldalról is megbökte, és végre észrevette Ranulf egyre sötétebb tekintetét. – Ó, igen, jó uram?

– Menj, és állíts embert mindegyik kapuhoz! Egy nő sem hagyhatja el a várkastélyt, egyetlen lélek sem. – Amikor Eric távozott, Ranulf Kenrichez fordult. – Menj, és kérdezd meg a szolgákat, hol az úrnő – de amikor Kenric elindult egyenesen a szőke szépség felé, Ranulf visszahívta. – Ha okot adsz rá, hogy lenyisszantsam, én lenyisszantom. Hivatalos ügyben jöttünk, nem kedvtelésből.

Kenric elsápadt, kezét védekezőn az ágyékához kapta, de bólintott, és elsietett. Walter és Searle nevetve nézte, ahogy az ifjú hatalmas kört írva le kerüli ki a szőkeséget.

– Gyere, Ranulf, ha már várnunk kell, legalább üljünk le! – javasolta Walter, és az egyik támla nélküli széket odatolta a kandalló elé Ranulfnak, majd ő is leült egy másikra. – Lanzo, kerítsd elő az intézőt vagy valakit, aki sört hozna nekünk! Jólesne pár korty ital a kis kalandunk után, de mint mindig, mindenki túlságosan tart a mi jóságos vezetőnktől, és nem mer frissítővel megkínálni minket. – Walter vigyorogva nézett a savanyú képű Ranulfra. – Tudod, hogy ez az igazság, fivérem. Az asszonynépet le sem fogod tudni vakarni magadról, ha megtudják, közel sem vagy olyan veszélyes, mint amilyennek látszol, de addig semmiképp.

– Megőrült, Walter, hogy most így ugratja? – suttogta Searle, bár Ranulf mégiscsak leült.

– Dehogy – felelte Walter ugyanolyan halkan. – Ha nem ugratom, még a végén elveszíti a türelmét, míg az úrnőre vár, és jaj neki, ha ez megtörténik.

– Ahogy elnézem az ábrázatát, már megtörtént.

– Nem, még nem – vigyorgott Walter. – De jobb, ha az úrnő mielőbb felbukkan.

Sajnos Kenric azzal tért vissza, hogy senki sem látta Reina de Champeney-t hajnal óta, és Ranulf ekkor kikelt magából.

– Az isten verje meg! Megszökött, mielőtt a támadás elkezdődött. Elmenekült!

– Ugyan, Ranulf, higgadj le! Nagyobb a valószínűsége, hogy elrejtőzött, és még senki sem szólt neki, hogy biztonságban előjöhet.

– Igaz – tette hozzá Searle. – Az udvarhölgyei tudni fogják, hol lehet, és őket kellett volna megkérdezni. Kerítek valakit és… hála a Szűzanyának! Már jön is az úrnő, Ranulf.

Ranulf hátrafordult. Aubert Malfed közeledett, mögötte egy ifjú leány lépkedett, akinek drága kék brokátruhája és áttetsző fehér fátyol alá simított rézszínű haja elárulta, hogy nemesi származású. Jóval fiatalabb volt, mint amire Ranulf számított, alig lehetett tizenkét-tizenhárom esztendős; ám mivel a legtöbb örökösnőt ennyi idősen házasították ki, épp csak halvány vonakodást érzett, hogy el kell vinnie Rothwellhez, és azt is csak azért, mert a leány annyira fiatal és bájos volt.

Túl gyakran esett meg ilyesmi: az idős lordok gyermekeket vettek feleségül, és Ranulf már így is küzdött a lelkiismeretével, amiért egyáltalán feleséget visz egy Rothwellhez hasonló alaknak, de úgy döntött, az ő helyzetében nem engedhető meg, hogy erről erkölcsi ítéletet alkosson. Ha ő nem viszi el az öregnek, akkor majd viszi valaki más, szóval miért mondjon le ötszáz márkáról csak azért, mert Rothwell személy szerint undorral töltötte el? Csak azért vonakodott elvégezni a feladatot, mert ő maga nem szívesen érintkezett „úri hölgyekkel”. A személyes tapasztalat megtanította, hogy nem azok, akiknek elsőre látszanak.

Ez is itt, hiába az édes ártatlanság és idegesség, amellyel közeledett felé, lehet, hogy épp olyan megátalkodott gonosz lélek, mint a többi, akivel eddig dolga akadt. Amikor ez eszébe jutott, Ranulf a fogát csikorgatta, amiért kénytelen szóba elegyedni a hölggyel. Merő tiszteletlenségből nem állt fel, pedig a lovagiasság úgy diktálná, és a kisasszony rangban jóval felette állt. Az úri hölgyek mindig is faragatlan tuskónak tartották, mert nem rejtette véka alá, mennyire megveti őket. Ám mivel kénytelen ezzel érintkezni, megregulázta arcvonásait, unott képet vágott, ami nem árulta el, valójában mit érez.

A kisasszony éppenséggel pukedlizett is előtte. Nos, miért is ne? Megszokta, hogy lordnak szólítják a szolgák, és bárki, aki nem tudja, nem több föld nélküli lovagnál, akinek nem jár ez a cím.

– Üdvözlöm Clydonban – szólt a kisasszony felemelkedve. A hangja bársonyos volt, bár megremegett az idegességtől. – Kérem, bocsássa meg, hogy nem üdvözöltük előbb, de mind azt hittük, hogy az úrnőnk már találkozott önnel a…

– Az úrnőjük? Nem ön Reina de Champeney?

– Ó, nem, jó uram. Elaine Fitz Osbern Forthwick vagyok. Az a megtiszteltetés ért, hogy Clydonban nevelkedhetem atyám hűbérúrnője oltalmában.

– Ugyan, Ranulf… – kezdte Walter, amikor meglátta barátja elsötétülő tekintetét, de ezzel elkésett.

– Hogy az ég szakadna itt mindenkire! – bődült fel Ranulf. – Tudni akarom, az úrnő miért nem fogad engem, mégpedig azonnal! Téged, Malfed, azért küldtelek…

– Jó uram, kérem! – kiáltott Aubert riadtan hátrálva Elaine Fitz Osbernnel együtt. – Úrnőm nem volt ott, ahol kerestem, de úrnőm azt akarta, hogy méltón üdvözöljük önt, esküszöm!

– Öt percet kapsz, te gazfickó, különben isten a tanúm…

Nem kellett végigmondania. Aubert máris sarkon fordult, és megint elrohant, ez alkalommal az udvar felé. Ranulf ekkor Lady Elaine-re szegezte a tekintetét, aki hebegni kezdett.

– Ha… esetleg… felajánlhatom… – zihálta, majd feladta, és ő is elfutott.

– Nos, ezzel búcsút is inthetünk a frissítőnek, köszönöm szépen – morogta Walter. – Úgy rárivalltál szegényre, hogy mindenkit elriasztottál. Talán egyedül is megkereshetem az éléskamrát, de az égre esküszöm, napokba telhet, mire egy ekkora várkastélyban meglelem.

Ranulf kurtán, nyersen válaszolt.

– Searle, tömd be a száját, ha még egy szót szól!

ÖTÖDIK FEJEZET

Aubert majdnem fellökte Reinát, aki épp Theodric mellett ment fel a lépcsőn. Ha Theo nem kapja el úrnőjét, akkor hanyatt esett volna, de a hadapród annyira zaklatott volt, hogy még bocsánatot kérni sem jutott az eszébe.

– Hála istennek, hogy végre jön, úrnőm! A lord valamiért sértésnek vette, hogy nem fogadta, és halálra rémisztette Lady Elaine-t és…

– És téged is, ha jól látom – csattant fel Reina türelmetlenül. – Jesú, téged kértelek meg, hogy szívélyesen üdvözöld őket, Aubert. Kínáltad őket frissítővel, gondoskodtál-e a kényelmükről?

– Nnn… nem gondoltam, hogy olyan soká marad távol, úrnőm, és ez az ember… rémületes, asszonyom. Még sosem láttam ilyen…

– Féleszű! Azt mondod, hogy ez idő alatt senki sem szolgálta ki őket?

– Azt hittem, úrnőm, ön is hamarosan lejön.

– Fel sem mentem! A sebesülteknek mielőbbi gondoskodásra volt szükségük és… ó! Mindegy. Esküszöm, Aubert, úgy feldühítettél, ha két napon át nem látlak, azt sem fogom bánni. Tedd hasznossá magad, és húzz fel ezen a lépcsőn! Halálosan elfáradtam, és hála neked, még elosonni sem tudok mellettük, hogy a hálókamrámba eljussak, ahogy szerettem volna. Theo, mit állsz ott, mint a Bálám szamara? És mit vigyorogsz, mint az úritök? Segíts már!

– El kell ismernie, úrnőm, hogy nem sokszor látjuk ilyen mogorvának – kuncogott Theo, miközben elkapta Reina egyik karját, Aubert a másikat, hogy az utolsó lépcsőfokokat együtt küzdjék le. – Igazán újszerű és érdekes. Tessék, innentől megy egyedül is? – kérdezte a lépcső tetején.

– Igen, és könnyen azon kaphatod magad, hogy a konyhába száműzlek, ha tovább kell tűrnöm a tréfálkozásodat. Elvetetted a sulykot, mint mindig. Most semmi kedvem ilyesmihez. És hol a pokolban vannak a többiek? – kérdezte, ahogy végignézett a termen, de az üres volt, kivéve azt a pár embert a kandallónál a helyiség túlsó végében.

– Mondtam, hogy félelmetes – morogta Aubert mogorván.

– Azt mondtad, rémületes. Azt akarod mondani, hogy ez a lord mindenkit úgy megrémített, hogy elrejtőztek?

– Nem láttam, amikor elmentek, mert én magam sietve távoztam, de bölcs dolog, hogy elrejtőztek. Ez a férfi nem olyan, mint más, Lady Reina, és inkább siessen!

– Okom van félni, Aubert? – kérdezte Reina immár teljesen komolyan.

– Nem, a lord csak tudni akarja, hogy úrnőm biztonságban van. Nem hitt nekem, amikor azt mondtam, igen. Szerintem arra gyanakszik, hogy valami nincs rendben, mert ön még nem jelent meg a színe előtt, és minél tovább várakozik, annál gyanakvóbb lesz.

– Nos, akkor szaladj előre, és tudasd vele, hogy előkerültem. Én nem tudok sietni, Aubert, ha belehalok sem, olyan nehéz már a páncél, mint egy ló.

– Kérem, úrnőm, a lord kitekeri a nyakam, mielőtt egy szót is kinyögnék, ha ön nincs mellettem. Inkább menjünk együtt!

Reina felsóhajtott, és elindult. Az ifjak két oldalról, kissé lemaradva követték, nyugtázta Reina undorral. A „védelmezői”. Az udvarhölgyei körében nagyobb biztonságban érezné magát, még úgy is, hogy a többségük gyermek.

A kimerültségtől lehanyatló vállal, hasogató fejfájással lépdelt. A teste sajgott, mintha összezúzták volna, de persze ez is történt, amikor az a sebesült férfi rázuhant. Reina megállt a „megmentője” előtt, és épp pukedlizett volna – bár maga sem tudta, utána fel tudna-e egyenesedni –, de a következő pillanatban magasba emelték.

– Elegem van a kifogásokból, késlekedésekből és az időhúzásból, szóval, ha nem azért jöttél, hogy eláruld, hol van a kastély úrnője, halott vagy.

Reina eltátotta a száját, de hang nem jött ki a torkán. A szavak félúton elakadtak, és nem valószínű, hogy egyhamar kibuknak belőle. A férfi marokra fogta a sodronyinget Reina melle fölött, és úgy emelte fel. Egyetlen ököl tartotta meg őt és azt az átkozott inget jó egy lábbal a föld felett, így szemmagasságba került a férfival. Elég volt lepillantania, hogy ez kiderüljön, de az is kiderült, hogy a férfi nem állt semmin, ami ezt a magasságot indokolta volna. Mit is mondott Aubert? Rémületes? Édes Jesú, ez egy óriás, szélte-magassága egy – nos, ez persze túlzás –, de hihetetlenül széles volt a válla és a mellkasa, amit innen, lefelé nézve nagyon is jól lehetett látni. Nem hosszúra nőtt nád, hanem valóságos medve, medvéhez illő morgással.

Nem ő volt az egyetlen, akit megdöbbentett ez a fordulat. Theodric és Aubert szintén némán nézték, ahogy ez az óriás így merészel – merészel! – bánni és beszélni úrnőjükkel. De ennyi még nem volt elég. Meg is rázta! Szó szerint megrázta, amikor Reina nem válaszolt azonnal.

Aubert tért magához elsőként, de elveszítette józan ítélőképességét, mert azt hitte, egyedül is tehet valamit. Ahelyett, hogy sietve közölte volna az óriással tévedését, az ostoba kölyök pont ezt a pillanatot választotta, hogy végre vakmerő legyen. Felugrott az óriás hátára, de az egy vállrándítással lelökte magáról, mintha csak egy idegesítő mókus volna. Az óriást ez annyira felingerelte, hogy még erősebben rázta Reinát.

Valahol a közelben megszólalt a világ leghiggadtabb hangja.

– Meglehet, ha letennéd, Ranulf, a fickó észhez térne, és megeredne a nyelve.

Ehelyett Theodric tért észhez, és így szólt:

– Lady Reinát fojtogatja, jó uram.

Ó, hogy az ég szakadna rá, amiért nem tud tapintatosabb lenni! Az óriás annyira meglepődött, hogy elengedte Reinát, aki nagy zörgés, csattanás közepette rogyott a földre a lábánál.

Három lovag tornyosult föléje, csak álltak a döbbenettől mozdulatlanul, szóhoz sem jutottak, és nevetséges arckifejezéssel bámultak le rá. Ha Reinának nem fájt volna mindene, akkor kikacagja őket, mert ez végképp egy rémes nap megkoronázása volt. De azért látta a helyzet humoros oldalát. Később majd szégyenkezni fog. Egyelőre rajtuk volt a sor.

– Nos, innen legalább jól látni, hogy ide, az inába szállt a bátorsága…

Ennél jobban nem is hozhatta volna zavarba az óriást. A férfi arca mintha lángra lobbant volna, annyira kivörösödött.

Reina máris jobban érezte magát, egészen addig, míg meg nem próbált egyedül felállni, de csak négykézlábra tudta feltolni magát. Jesú, meg kell szabadulnia ettől a páncéltól, de azonnal. Soha semmitől nem érezte magát ennyire esetlennek és elcsigázottnak, és amint leszedik róla ezt a vackot, nyomban a tűzre veti.

Két kéz csúszott be a hóna alá, és megint súlytalanná vált egy pillanatra, miközben megemelték, és talpra állították. Most pont szemmagasságba került az óriás mellkasa. Reina addig nem volt hajlandó feljebb nézni, míg pár lépést nem hátrált, hogy ne kelljen a nyakát nyújtogatnia. A látvány meglepte.

Eddig az arc aranyló foltként mosódott el, de most minden vonását tisztán kivehette. Arany szemöldök, egyenes vonalú és vastag, jóval sötétebb, mint a szőke haj, amely leért egészen a férfi hatalmas válláig. Szépen formált orr ült a széles, napbarnította arccsontok között. Feszes ajkak a sötét bronzszínű borostával borított szögletes áll felett. Nyers férfiasság sugárzott az arcról, mégis hihetetlenül szép volt. Ráadásul átható tekintetű ibolyakék szeme volt, amely most összeszűkülve bámult rá. Ibolyakék! Még ilyet…

Ranulf érezte, ahogy visszatér a haragja, és egyedül a hölgyre irányul, amennyiben csakugyan az. Férfinak hitte, habár kis termetűnek, de azért férfinak, és ki gondolta volna másképp a formátlan, térdig érő sodronying, láncharisnyás láb, fejre simuló lánccsuklya láttán, amelyből csak az arc kis oválisa kandikált ki. A csuklya még a szemöldökét és állát is eltakarta, míg a nő karját és kezeit alvadt vér borította.

Bár nem volt nála kard vagy más fegyver, egyáltalán nem tűnt nőnek – kivéve azt, hogy a hangja lágy volt és dallamos, de ez utóbbi túl későn jutott el Ranulf tudatáig ahhoz, hogy ne csináljon bolondot magából. Még annyi elégtétel sem jutott neki, hogy lássa úgy reagálni, ahogy a legtöbb némber szokott. Lehet, hogy ez a nő meglepődött, de épp csak egy pillanatra. Hatalmas kék szeme, amely halvány volt, mint a reggeli égbolt, nem tükrözött sem csodálatot, sem áhítatot, ahogy végigmérte. Ez a szempár most egyenesen, félelem nélkül, épp csak egy leheletnyi kíváncsisággal nézett rá.

– Köszönöm – hallotta a nő hangját a segítségre válaszul.

– Ugyan… A bocsánatáért esedezem – hallotta a saját hangját, pedig legszívesebben lekapta volna a nő fejéről azt a csuklyát, hátha akkor el tudja dönteni, gyerekkel vagy asszonnyal van dolga. Zavarta, hogy nem tudja.

Ekkor a nő azzal lepte meg, hogy teljesen magára vállalta Ranulf tévedését, pedig minden oka megvolt rá, hogy számon kérje a modortalanságot.

– Hagyja, jó uram, nekem kell bocsánatot kérnem, amiért így fogadom, és ezzel félreértésre adtam okot. Reméltem, hogy előbb átöltözhetem, de Aubert azt mondta, ön… türelmetlenül várja, hogy meggyőződhessen biztonságomról.

Az aranyhajú óriás mellett álló sötét hajú férfi hirtelen felnevetett.

– Biztonságban is volt, kisasszony, míg barátom elé nem állt. Hadd mutassam be ezt az izgága fickót itt, aki most oly ostobának érzi magát. Ranulf Fitz Hugh, és ifjú barátunk, Searle Totnes.

– És ön?

– Walter de Breaute, szolgálatára.

Reina egyenként az urak felé biccentett, habár várta, hogy az óriás ismét megszólaljon. Ám az hallgatott, épp csak mogorva pillantást vetett Walter de Breaute felé, amiért így zavarba hozta.

Bemutatkoztak ugyan, Reinának mégis feltűnt, hogy azt nem árulták el, ők maguk kicsodák. Persze az illem kötötte, ezért így szólt:

– Reina de Champeney vagyok, és üdvözlöm önöket Clydonban. Igencsak jól időzítették érkezésüket, s ha jól sejtem, ezt önök is észrevették.

Walter elejét vette a hálálkodásnak.

– Mióta voltak ostrom alatt?

– Nem volt ostrom. Hajnalban támadtak meg minket, miután az emberük, aki nálunk töltötte az éjszakát, kinyitotta nekik a külső kaput.

– És ön maga ment ki megküzdeni velük?

Most, hogy megint hallhatta az óriást, nem tudta nem érzékelni hangjában a megvetést. Reina azt kívánta, a férfi inkább csukva tartotta volna a száját.

– Küzdeni? Nem. A lovagom, Sir William ágynak esett, és nem volt más, aki átvehette volna az irányítást.

– Elküldetett segítségért?

– Nem volt rá idő – felelte Reina gondolkodás nélkül, majd elsápadt, amikor rájött, mekkora botorság ezt elárulni neki, mielőtt kiderülne jöttük oka.

Lehet, hogy az egyik gonosztól megmentette, de könnyen lehet, hogy ő a másik. És Reina meg mert volna esküdni rá, hogy a férfi arcán megkönnyebbülés suhant át, mert az ajkát már nem szorította úgy össze, és a testtartása sem volt már olyan merev.

– Miért nem volt…

Reina a szavába vágott.

– Nem említette még, mi szél hozta Clydon kastélyába.

– Az ön urától jöttünk.

Reina azonnal ellazult. Különös megfogalmazás ez arra, hogy Sheffordból, Lord Guytól jött, de ő maga is különös ember. Kétségtelenül azzal bízták meg őket, hogy hozzanak egy újabb levelet a gróf várnagyától, ha már úgyis elhaladnak Clydon mellett, mivel Reina még nem válaszolt az utolsó üzenetre az esküvő napjával kapcsolatban. Erre sem tudna választ adni, legalábbis addig nem, míg John de Lascelles meg nem érkezik a következő héten, és ki nem derül, elfogadható-e jövendőbelinek. Lord Richard, akihez szívesebben ment volna feleségül, a várnagya legutóbbi válasza szerint még mindig Írországban tartózkodott, ahol az atyja földjeit ellenőrzi. A férfi nem tudta megmondani, Richard mikor érkezik vissza. De ezek Reina problémái, és várhatnak.

Mivel a vendégek Shefford vazallusai, ahogyan most már ő maga is, a kötelessége segítségükre lenni, hogy ne érezze magát ennyire lekötelezve. Ám csakugyan szívesen látták itt őket, még akkor is, ha csak sheffordi hírhozók.

– Elnézését kérem a modortalanságom miatt, Sir Ranulf. Fájdalmasan felkavartak a délelőtt eseményei. Minden kérdésére válaszolok, de kérem, engedje meg, hogy először az ön kényelméről gondoskodjam. – A férfi óvatos biccentésére Reina felsóhajtott, majd Auberthez fordult, aki csak most porolta le magát, miután elterült a földre hintett szalmán. – Szólj a szolgálóknak, hogy jöjjenek vissza, és terítsenek meg vacsorához, majd küldd hozzám az intézőt a további utasításokért! Ő fog Sir Ranulf embereiről gondoskodni, ezért te Lady Margaretnek felelsz. Tudni szeretném, hogy van Sir William. Theo, kerítsd elő Dame Hilaryt, és kérd meg, hogy készítsen elő szobákat, mindegyikben fürdővel és borral. A bort el ne feledd! És küldd el Lady Elaine-t a sebesültekhez! A legsürgősebb eseteket már elláttam, de még vannak kisebb összeöltendő sebek, és ideje, hogy megtanuljon tűvel sebeket is összevarrni. Utána gondoskodhatsz rólam.

Walter figyelte a távolodó nőt, és a fejét rázta.

– Alig bírt felállni, nemhogy egyedül visszamenni a szobájába, de az istenit, hallottad, hogyan vette át az irányítást, pedig milyen aprócska teremtés… Talán segítenem kellene neki… – A mondatot nem fejezte be, mert Ranulf otthagyta. Walternek leesett az álla, amikor látta, hogy barátja a hölgy nyomába ered.

Ranulf három öles lépéssel utol is érte Lady Reinát, és felnyalábolta. Hallotta, hogy a nő levegő után kap, de nem foglalkozott ezzel, csak ment tovább a lépcső felé, amerre a nő elindult.

– Nem kellene páncélt viselnie, ha nem bírja el a súlyát – csak ennyit mondott.

Reina ezt pontosan tudta, de nem mondta ki, amit gondolt, mert túlságosan félt, a férfi mire készül. De a félelme csak addig tartott, míg pár röpke pillanat alatt fel nem értek a keleti saroktorony lépcsőjén, amely összekötötte a kétemeletnyi magas lovagtermet az erőd harmadik szintjével. Ranulf letette Reinát a lépcső tetején, majd kurtán biccentett, és azonnal vissza is fordult.

Milyen lovagias, gondolta Reina, aztán többet nem is gondolt rá. Az urasági hálókamra ajtaja előtt állt, a lépcső innen a tetőt körbefogó lőréses oromzatra vezetett, de Reina lassan haladt a keskeny folyosón, amely átvágta az erőd vastag falát, és számos ablakmélyedés világította meg. Elhaladt a női kvártély mellett, ahol a legtöbb udvarhölgye aludt a szövésre és varrásra szolgáló, a szobalányokat elszállásoló szobán túli hálókamrában. Végül eljutott a saját kis hálókamrájába, amely az északi toronyban kapott helyet. Már régóta átköltözhetett volna a tágas urasági hálókamrába, de a gyásza nem engedte, és amikor hamarosan férjhez megy, úgyis ott kell berendezkednie.

A szobája üres volt, ahogy ilyenkor délelőtt mindig, és Reina elgyötört sóhajtással dőlt neki az ajtónak, túl fáradt volt, hogy megtegye azt a pár lépést az ágyáig. Gondolni sem bírt a nap hátralevő részére, hogy szórakoztatnia kell a vendégeket, és az ígéretéhez híven választ kell adnia a kérdéseikre. Olyan nehéz volt a látogatókkal társalogni, sosem tudta, mennyit mondhat, ki ismerheti a körülményeit, hazudni azoknak, akik nem ismerték. A hazugság volt a legrosszabb, és ezt az egészet atyja kezdte el, aki azt hitte, lánya óhaja szerint cselekszik.

Bárcsak Lord Raymond ne halt volna meg, akkor Reina még az előtt férjhez mehetett volna, hogy atyja két évvel ezelőtt Richárd királlyal elindult volna a keresztes hadjáratra. Mindössze hároméves volt, amikor odaígérték Raymondnak, és soha eszébe sem jutott tiltakozni a jegyesség ellen, pedig alig ismerte a férfit, jó, ha hatszor látta egész életében. De amikor eljött az ideje, hogy egybekeljenek, Raymond Henrik udvarának kedvence lett, és az öreg király igényt tartott a szolgálataira, ide-oda küldözgette különböző utasításokkal. Raymond ezért nem talált alkalmas időt, hogy Reináért küldessen, vagy ő maga jöjjön Clydonba, hogy megesküdjenek. Aztán jött a hír, hogy a férfi meghalt: miközben átszelték a csatornát, vízbe fúlt, amikor meg akart menteni egy gyereket, aki belezuhant a tengerbe.

Reinát elszomorította a hír, bár annyira nem ismerte a férfit, hogy igazán meggyászolja. Ám a tragédia igencsak nehéz helyzetbe hozta, mert atyja épp akkor esküdött fel, hogy hadjáratra indul hűbérurával, Lord Guy-vel, és az új királlyal, Oroszlánszívű Richárddal. Reina ott állt tizenöt esztendős hajadonként, és Roger de Champeney a Szentföldre készült, így nem volt ideje lányának új férjet keresni.

Így hát atyja arra kérte, ő maga válasszon jelölteket, küldje el neki a neveket jóváhagyásra, és Reina ezt meg is tette. Ám az első levél nem jutott el atyjához. Az első hír, amelyet atyjától kapott, az volt, hogy a sereg megállt bevenni Ciprust, és a király ott nőül vette navarrai Berengáriát. Négy vazallusát vitte magával, és az egyiket Cipruson, láz miatt el is veszítette.

Azzal a levéllel együtt egy hadizsákmánnyal megrakott szekér is érkezett, de Reina még a gondolattól is irtózott, hogy eladja a kincseket, bármennyire is szüksége volt pénzre, hiszen a keresztes hadjáratról jött, így szinte szentnek tekintette.

Második levele eljutott atyjához, aki még mindig Cipruson tartózkodott, és a válaszlevélben két megnevezett férfira adta jóváhagyását: Lord John de Lascelles-re, aki atyja csatlósa volt mindaddig, míg a fivére meg nem halt, és így megörökölte a család walesi földjeit, és Richard de Arcourt-ra, Lyonsford örökösére, akinek akkor már birtokában volt Warhurst erődje és városa, amely alig néhány órára volt lovon Clydontól. Reina mindkét férfit elég jól ismerte, kedvelte is őket, úgy érezte, bármelyiket el tudná fogadni férjül. Fiatalok és kellemes külsejűek voltak. Richardot remek humorérzékkel áldotta meg a sors, és könnyen megnevettette Reinát; John jólelkű volt és kedves. Mindkettővel boldog lett volna, de inkább Richard felé húzott a szíve.

Atyja Akkó ostrománál vesztette életét, alig egy hónappal legutolsó levele megírása után, ezért már nem tudhatta meg, lánya kit választana. A gróftól érkező levél, amelyben Reina tudomást szerzett atyja haláláról, arról is említést tett, hogy Roger azt állította, lánya ismét eljegyezte magát, csak épp nyilvánvalóan magánkívül volt már, mielőtt elhunyt, és nem mondta meg a grófnak a nevet. „Attól nem tartok, hogy akit Roger választott Önnek, az számomra ne lenne megfelelő, és bizonyára hajlandó lesz felesküdni nekem. Atyjával kölcsönösen tiszteltük egymást, így nem ültetné ellenségemet Clydonba, így ezennel hivatalosan is engedélyem és áldásom adom a frigyre.” A gróf azt is hozzátette, hogy szeretné, ha az ügy pár hónapon belül lezáródna Reina biztonsága érdekében, és erről adjanak hírt neki.

Reina egészen összezavarodott, de rádöbbent, atyja mit tett. Hazudott a barátjának és hűbérurának, hogy leánya szabadon választhasson a két jóváhagyott férfi közül; máskülönben Lord Guy, aki Reina atyja halálával a gyámja lett, rendelkezett a joggal, hogy férjet válasszon neki