Fordította

KÁLLAY ESZTER

Nővéreimnek & a nővéreknek & a csajoknak & az édesnővéreknek & a nőknek & a transz nőknek & a feminista nőknek & a radikális feminista nőknek & a fivéreinknek & az édesfivéreknek & a bátyjainknak & a bratyóknak & a férfiaknak & a csávóinknak & LGBTQI+ tagoknak

az emberiség családjában

ELSŐ FEJEZET

Amma

1

Amma

a városát kettévágó folyómeder melletti sétányon halad, pár kora reggeli uszály lassan ellebeg a közelben

balra a tengerészstílusú gyaloghíd fedélzetszerű futóléccel és vitorlásárbóc villanyoszlopokkal

jobbra a folyó kanyarulata, ahogy keletre tart a Waterloo híd után a Szent Pál-székesegyház felé

érzi a napfelkeltét, a levegő még hűvös, mielőtt a város eldugul a füsttől és a hőségtől

távolabb a sétányon egy zenész a helyzethez illően felemelő dallamot hegedül

Amma színdarabja, a Dahomey utolsó amazonja ma este debütál a Nemzeti Színházban

*

eszébe jut az az időszak, amikor színházzal kezdett foglalkozni

mikor ő és a csapattársa, Dominique arról lettek híresek, hogy megzavarják azokat az előadásokat, amik sértik a politikai érzékenységüket

erőteljesen képzett színészhangjukkal előresüvöltöttek a nézőtér hátuljáról, mielőtt gyorsan leléptek

a nyilvános, bomlasztó tiltakozásban hittek, ami határozottan idegesíti azokat, akiknek szól

emlékszik, hogyan öntött egy korsó sört egy olyan rendező fejére, akinek az előadásában félmeztelen fekete nők rohangáltak a színpadon úgy viselkedve, mint az idióták

ezután jó nagyot futott Hammersmith kerületének hátsó utcáiban

üvöltve

Amma ezek után évtizedeket töltött a partvonalon, renegátként, aki nagy ívben dobja a kézigránátokat az őt kizáró intézményre

amíg a mainstream el nem kezdte bekebelezni azt, ami egyszer radikális volt, és ő meg azon kapta magát, reménykedik, hogy csatlakozhat hozzá

ami csak akkor történt meg, amikor három éve az első nőnemű művészeti vezető a Nemzeti élére állt

az elődei hosszú ideig tartó udvarias visszautasításai után csörgött a telefon, éppen végzett a reggelivel, egy olyan hétfő reggelen, mikor az élete kiürülve hevert előtte, és csak az online sorozatok töltötték el némi várakozással

imádtam a kéziratot, vállalnod kell, meg is rendeznéd nekünk? tudom, hogy későn szólok, de ráérsz egy kávéra ezen a héten?

Amma iszik egy kortyot a hosszú kávéjából, benne a szokásos kezdőlöketet adó extra adag, és egyre közelebb ér a brutalista stílusú szürke művészeti komplexumhoz

legalább neonfényű feliratokkal megpróbálják feldobni a bunkerhangulatú betont, mert ez a hely most sokkal inkább haladó szellemről, semmint a hagyománytiszteletről híres

pár évvel ezelőtt egyáltalán nem lepte volna meg, ha azzal a lendülettel penderítik ki, amivel be mert lépni az ajtón, azokban az időkben az emberek a legszebb ruhájukban mentek színházba

és lenézték azokat, akik nem a megfelelő öltözetet viselték

Amma azt szeretné, ha az emberek kíváncsian jönnének a darabjaira, nem érdekli mi van rajtuk, egyébként neki is megvan a saját leszarom stílusa, habár az is alakult az évek során, és eltávolodott a közhelyes farmer kertésznadrágoktól, a Che Guevara-barettől, az Arafat-kendőtől és a mindig látható, két összefonódó női szimbólumot ábrázoló kitűzőtől (nem mondom, hogy nem vagy nyitott könyv, barátom)

mostanában ezüst vagy arany sportcipőt hord télen, megbízható Birkenstockot nyáron

fekete szövetnadrág télen, buggyos vagy szűk, attól függően, hogy azon a héten 40-es vagy 42-es méretet hord (felül mindig eggyel kisebbet)

mintás török nadrágot nyáron, ami éppen térd alatt végződik

élénk aszimmetrikus pólót, pulcsit, dzsekit, kabátot télen

a felzselézett, hidrogénezett rasztatincsei viszont egész évben úgy állnak égnek, mint a születésnapi gyertyák

az ezüst karika fülbevaló, a vaskos afrikai karperec és a rózsaszín rúzs is

állandó stíluselemei közé tartoznak

Yazz

szerint ezek olyan „bolondos öregasszonyruhák, Anya”, és könyörög, hogy a Marks & Spencer áruházban vásároljon Amma, mint a normális anyák, mert nem akarja, hogy vele lássák az utcán, amikor elvileg együtt mennek el sétálni

Yazz pontosan tudja, hogy Amma minden lesz, csak normális nem, és bár már az ötvenes éveiben jár, még nem öreg, de próbáld meg ezt elmagyarázni egy tizenkilenc évesnek; mindenesetre az öregedés egyáltalán nem olyan dolog, amit szégyellni kellene

különösen, mivel az egész emberiség átesik rajta egyszer

bár néha úgy tűnik, mintha a barátai közül ő lenne az egyetlen, aki meg is akarná ünnepelni, hogy idősebb lett

hiszen nagy kiváltság nem idő előtt meghalni – mondja nekik, miközben a konyhaasztal körül leszáll az este barátságos, teraszos brixtoni házában

és ők nekilátnak az általuk hozott ételeknek: csicseriborsó-ragu, fűszeres sült csirke, sült zöldségek, marokkói bárány, sáfrányos rizs, cékla és kelkáposzta-saláta, az igazán irritáló akadékoskodóknak pedig jollof quinoa és gluténmentes tészta

miközben egy pohár bort, vodkát (kevesebb kalória) vagy valami májkímélőbbet öntenek ki maguknak az orvos javaslatai szerint

helyeslést várna a barátaitól azért, hogy ellenszegül a középkorúak körében divatos panaszkodásnak; ehelyett zavart mosolyokat kap és olyan kérdéseket, mint: hogy bírod az égető ízületi gyulladásokat, a feledékenységet és a hőhullámokat?

Amma elmegy a fiatal zenész mellett

bátorítóan mosolyog a lányra, aki kedvesen viszonozza azt

előhalász egy kis aprót, beteszi a hegedűtokba

nem áll készen rá, hogy letegye a cigit, úgyhogy nekidől a part melletti falnak és rágyújt egyre, gyűlöli magát érte

az ő generációjának még azt mondták a hirdetések, hogy a cigitől felnőttnek, bájosnak, erősnek, okosnak, kívánatosnak és mindenekfölött menőnek tűnnek majd

senki nem mondta el nekik, hogy tulajdonképpen megöli őket

kinéz a folyóra, és érzi, ahogy a forró füst lefelé vándorol a nyelőcsövén keresztül és nyugtatja az idegeit, miközben megpróbálja felvenni a harcot a koffein miatti adrenalinlökettel

negyven éve vannak színházi bemutatói, és még mindig parázik

mi van, ha szétszedik a kritikusok? nagy egyetértésben elutasítják, egycsillagos értékeléseket írnak: egyáltalán mit gondolt a Nemzeti, amikor beengedte ezt az érdektelen imposztort az épületbe?

persze tudja, hogy nem imposztor, tizenöt drámát írt és több mint negyvenet rendezett meg, és ahogy egy kritikus egyszer írta, Amma Bonsu biztos kézzel rendez, és tudja, hogyan kell kockázatot vállalni

de mi van, ha az állva tapsoló, premier előtti közönség egyszerűen csak kedves akart lenni?

jaj, kussolj már Amma, tapasztalt harcos vagy, nem emlékszel?

na lássuk

a szereplők fantasztikusak: hat idősebb színésznő (sokat látott veteránok), hatan a pályafutásuk derekán (mostanáig nagy túlélők) és három új arc (naiv reménykedők), akik közül az egyik a tehetséges Simone, aki vörös és feldagadt szemmel támolyog be próbára úgy, hogy elfelejtette kihúzni a vasalót, lekapcsolni a tűzhelyét vagy becsukni a hálószobája ablakát, és a próba értékes perceit pazarolja arra, hogy teljes pánikban a lakótársainak telefonál

néhány hónapja még a saját nagyanyját is eladta volna rabszolgának, hogy megkapja ezt a munkát, de mára elkényeztetett kis primadonna lett, aki pár hete arra kérte a rendezőjét, amikor kettesben maradtak a próbateremben, hogy ugorjon ki neki egy karamellás lattéért

annyira kimerültem – nyüszítette Simone, arra utalva, hogy ez Amma hibája, amiért olyan keményen dolgoztatja őt

mondani sem kell, abban a pillanatban elrendezte a dolgokat Simone Stevenson kisasszonnyal

Stevenson kisasszony, aki úgy gondolja, hogy mivel a színművészeti után rögtön a Nemzetibe került, és egy lépésre van attól, hogy meghódítsa Hollywoodot

rá fog jönni

elég hamar

ilyen helyzetekben Ammának hiányzik Dominique, aki réges-rég Amerikába menekült

együtt kellene átélniük a nagy áttörésének pillanatát

a nyolcvanas években egy játékfilm meghallgatásán ismerkedtek meg, a film egy női börtönben játszódott (hol máshol?)

mindketten kiábrándultak voltak attól, hogy mindig csak a rabszolga, a cseléd, a prostituált, a dada vagy a bűnöző szerepénél gondoltak rájuk

és még így sem kapták meg a szerepet

a sorsuk ellen lázadoztak egy lepukkant kávézóban a Sohóban, miközben két szelet átázott fehér kenyér közé vastagon halmozott szalonnás rántottát falatoztak, amit méregerős teával öblítettek le a műszakkezdésre váró utcai szexmunkások mellett

ez még jóval azelőtt volt, hogy a Soho egy trendi meleg környékké vált

nézz rám – mondta Dominique, és Amma ránézett, semmi alázatos, anyáskodó vagy bűnözőszerű nem volt benne

hihetetlenül menő és eszméletlenül gyönyörű volt, magasabb és vékonyabb, mint a legtöbb nő, metszettüveg-arccsontokkal és füstös szemekkel, amelyeket vastag és sűrű fekete szempilla vett körül, konkrétan árnyat vetett az arcára

bőrdzsekit viselt, rövidre vágatta a haját, kivéve egy fekete, oldalra fésült frufrut, és egy ütött-kopott férfivázas biciklin közlekedett a városban, ami most kint állt lekötve

nem látják, hogy egy élő istennő vagyok? – kiáltotta Dominique egy színpadias gesztussal kísérve, oldalra söpörve a frufruját, és szenvedélyes testtartást véve föl, ahogy egyre többen fordultak feléjük

Amma alacsonyabb volt, afrikai csípővel és combokkal

a tökéletes rabszolgalány alakja, mondta neki egyszer egy rendező, mikor egy emancipációról szóló színdarab meghallgatására ment

mire ő rögtön sarkon fordult és kisétált

Dominique-nek pedig azt mondta egy szereposztásért felelős rendező, hogy csak az idejét pocsékolja, ha elmegy egy viktoriánus korban játszódó filmdráma meghallgatására, hiszen akkoriban nem voltak feketék Angliában

dehogynem voltak, válaszolta Dominique és tudatlannak nevezte a rendezőt, aztán szintén kisétált az épületből

ő az ajtót is bevágta maga után

Amma rájött, hogy rokon lélekre talált Dominique-ben, aki kész mindenki seggét szétrúgni vele

és miután ez elterjed majd róluk, mindketten totál munkanélkülivé fognak válni a színházi közegben

elmentek egy helyi kocsmába, ahol a beszélgetés folytatódott, miközben folyt a bor

Dominique Bristol St Pauls negyedében született, az anyja az afro-guyanai származású Cecile, aki a rabszolgaságig vissza tudta követni a családfáját, apja pedig az indo-guyanai származású Wintley, akinek az elődei Kalkuttából érkezett szerződéses munkások voltak

ő a legidősebb a tíz gyerek közül, akik inkább tűntek feketének, mint ázsiainak, és annak is érezték magukat, különösen mivel az apjuk szorosan kötődött az afrokaribiakhoz, akikkel együtt nőtt föl, de az Indiából nemrég érkezett indiaiakkal nem tudott mit kezdeni

Dominique tinédzserkorában jött rá a saját szexuális preferenciájára, amit aztán nagy bölcsen meg is tartott magának, mert nem tudta, hogy a barátai és a családtagjai hogyan fogadnák, és nem akart a közösségen kívülre kerülni

párszor kipróbálta fiúkkal is

ők élvezték

ő kibírta

tizenhat évesen színészi karrierre vágyva költözött Londonba, ahol az emberek kitűzőkön hirdették büszkén a saját társadalmon kívüli identitásukat

kemény terepen aludt a Viktória rakpart és üzleti bejáratok boltíve alatt a Strand utcában, majd egy fekete lakhatási szervezet interjút készített vele, ő pedig hazudott, és arról mesélt zokogva, hogy az apja elől menekült el, aki verte őt

a jamaicai lakhatásügyi tisztviselő nem volt meggyőzve, szóval vertek, ennyi az egész?

Dominique az édesapja által elkövetett szexuális abúzusig fokozta a panaszait és kapott egy S. O. S.-szobát egy diákszállón; másfél évvel később, miután hetente telefonált sírva a lakhatási szervezetnek, megszerezte a lakhatási szervezet egyik egyszobás lakását egy kis ötvenes években készült blokkban, Bloomsburyben

megtettem, amit meg kellett tennem, hogy otthont találjak – mondta Ammának –, bevallom, nem erre vagyok a legbüszkébb, de senkit nem bántottam, hiszen az apám sosem tudja meg

az lett a küldetése, hogy minél többet tanuljon a feketék történelméről, kultúrájáról, politikai mozgalmairól, feminizmusáról, és felfedezte London alternatív könyvesboltjait

elment az Islingtonban található Sisterwrite nevű könyvesboltba, ahol minden egyes könyv minden egyes szerzője nő volt és órákig böngészte a polcokat; nem volt pénze, hogy bármit megvegyen, így hétről hétre részletenként, állva olvasta el az egész Home Girls című fekete feminista antológiát, illetve bármit, amit Audre Lorde tollából meg tudott kaparintani

úgy tűnt, az eladót nem zavarja

mire felvettek egy nagyon hagyományos színiiskolába, én már átpolitizálódtam és mindenbe belekötöttem, Amma

az egész iskola egyetlen színes bőrű diákja volt

Shakespeare férfi szereplőit vajon miért nem játszhatják nők, és akkor inkább bele sem megyek a bőrszínalapú szereposztásba – üvöltöttem a rendezőnek az órán, miközben mindenki más, a női diákokat is beleértve, néma maradt

rájöttem, hogy egyedül vagyok

*

másnap félrehívott az iskolaigazgató

itt színésznek tanulsz, nem politikusnak

el kell hagynod az iskolát, ha folytatod a bajkeverést

én figyelmeztettelek, Dominique

ne is mondd – válaszolta Amma –, kussolj vagy tűnj el, ugye?

ami engem illet, én apámtól, Kwabenától örököltem a harcias szellemem, aki a ghánai függetlenségért kampányoló újságíró volt

amíg meg nem tudta, hogy le akarják tartóztatni lázítás vádjával, ezért itt vetette meg a lábát és a vasúthoz került, a London Bridge metróállomáson találkozott Anyával

jegyellenőr volt, anyám a csarnok fölötti irodaházban dolgozott

úgy intézte, hogy ő ellenőrizze a jegyét, anyám pedig, direkt lépett ki utoljára a szerelvényből, hogy válthasson vele pár szót

anyja, Helen félvér, 1935-ben született Skóciában

az apja egy nigériai diák volt, aki azonnal eltűnt, amint befejezte a tanulmányait az Aberdeen Egyetemen

el sem köszönt

évekkel később anyám anyja rájött, hogy a feleségéhez és a gyerekeihez tért vissza Nigériába

nem is tudta, hogy volt családja

nem Anya volt az egyetlen félvér Aberdeenben a harmincas-negyvenes években, de elég kevesen voltak ahhoz, hogy a saját bőrén tapasztalja ezt

korán otthagyta az iskolát és titkárnői főiskolára ment Londonba, éppen akkor, amikor afrikai férfiak érkeztek oda a tanulmányaik vagy a munkájuk miatt

Anya lejárt a bulijaikra és a sohói klubokba, tetszett nekik a világosabb bőre és a lágyabb haja

mindig csúnyának érezte magát, amíg az afrikai férfiak nem mondták neki, hogy nem az

látnod kellene, hogy nézett ki akkoriban

mint egy Lena Horne és Dorothy Dandridge közötti átmenet

szóval ja, nagyon csúnya

Anya azt remélte, hogy az első randin megnéznek egy filmet és aztán elmennek a kedvenc helyére, a Club Afrique-ba, ami pont a Sohóban van, épp elég utalást tett rá és imádott High Life stílusú zenére, nyugat-afrikai jazzre táncolni

ehelyett apám magával vitte az egyik szocialista megbeszélésére egy kocsma hátsó szobájába az Elephant and Castle metróállomás közelében

ahol egy férfiakból álló csoport sört vedelt és függetlenségi politikáról beszélt egy asztalnál

ott ült és próbált úgy kinézni, mint akit érdekel ez az egész, mint akit lenyűgöz apám intellektusa

ha engem kérdezel, inkább apámat nyűgözte le, ahogy ő némán helyeselt

összeházasodtak és Peckhambe költöztek

én voltam a legfiatalabb gyerek és az első lány, magyarázta Amma, és füstöt fújt a terem elnehezedő levegőjébe

a három bátyámból ketten ügyvédek lettek és egy orvos, az apám elvárásainak való engedelmességük miatt rajtam nem volt nyomás, hogy hasonlóan cselekedjek

az egyetlen velem kapcsolatos aggodalma a házassághoz és a gyerekekhez kötődik

azt gondolja, a színészi karrierem csak egy hobbi, amíg ezek el nem jönnek

Apa az a fajta szocialista, aki forradalmat akar, hogy az egész emberiség sorsát jobbra fordítsa

szó szerint

Néha mondom Anyának, hogy egy pátriárkához ment feleségül

inkább onnan nézd, Amma – magyarázza erre ő –, hogy apád férfinak született Ghánában az 1920-as években, míg te nőnek születtél Londonban az 1960-as években

és ezzel mit akarsz mondani?

nem igazán várhatod el, hogy „vágja” a veled kapcsolatos dolgokat, ahogy te fogalmaznál

erre beolvasok neki, hogy ő is a patriarchátus szekértolója és bűnrészes egy olyan rendszerben, ami minden nőt elnyom

az emberi lények bonyolultak, válaszolja erre ő

mire én azt mondom neki, hogy ne legyen lekezelő velem

Anya napi nyolc órát dolgozott bérmunkában, négy gyereket nevelt föl, fenntartotta a háztartást, úgy intézte, hogy a pártiárka vacsorája minden este ott legyen az asztalon, és az ingei minden reggel ki legyenek vasalva

amíg apám épp máshol volt, hogy megmentse a világot

az egyetlen háztartási feladata az volt, hogy hazahozza a hentestől a húst a vasárnapi ebédre – ez a külvárosi vadászó-gyűjtögető életmód

tudom, hogy Anya nem teljesedett ki, mert mióta otthagytuk a szülői házat, azzal tölti az idejét, hogy azt takarítja vagy alakítja át

sosem panaszkodott a sorsára vagy vitatkozott apámmal, ez az elnyomottság legbiztosabb jele

mesélte, hogy a kapcsolatuk kezdetén próbált vele kézen fogva menni, de apám lerázta a kezét, mondván, az érzelmesség egy angol póz, így anyám nem próbálkozott többet

de apám minden évben megveszi neki a legnyálasabb Valentin-napi üdvözlőlapot a piacon és titkolja, de imádja az érzelgős countryzenét, vasárnap esténként a konyhában ülve hallgatja Jim Reeves és Charley Pride albumait

egy kézzel egy pohár whiskyt fog, a másikkal a könnyeit törölgeti

*

Apa a kampánytalálkozókért, a tüntetésekért él, meg hogy sztrájkőrséget állítson a parlamenthez és a Lewisham piacon árulhassa a Szocialista munkás nevű lapot

úgy nőttem föl, hogy minden vacsoránál a prédikációit hallgattam a kapitalizmus és a gyarmatosítás kegyetlenségéről és a szocializmus erényeiről

a vacsoraasztal volt a szószéke, mi meg a foglyul ejtett gyülekezet

olyan volt, mint ha szó szerint lenyomná a torkunkon a politikai nézeteit

Ghánában valószínűleg fontos ember lenne, ha visszatért volna a függetlenség után

ehelyett a mi családunk örökös miniszterelnöke

dehogy tudja, hogy leszbi vagyok, most viccelsz? Anya kérte, hogy ne mondjam el neki, már neki is épp elég nehéz volt bevallani, azt mondta, gyanakodott rá, mikor a térd fölé érő szűk szoknyák és a tartós dauer volt a legnagyobb divat, és én elkezdtem férfi Levi’s farmert hordani

biztos benne, hogy ez csak átmeneti állapot, majd negyvenévesen emlékeztetem rá, hogy ezt mondta

Apának nincs ideje a „homókra” és minden homofób viccen nevet, amit a humoristák szombat esténként mondanak a tévében, amikor éppen nem az anyósukat vagy a feketéket sértegetik

Amma mesélt arról, mikor az iskola utolsó évében először ment fekete női találkozóra Brixtonba, egy szórólapon látta meg a helyi könyvtárban

Elaine, a nő, aki ajtót nyitott, feltűnően tökéletes afroglóriát viselt és puha testrészeihez szorosan illeszkedett a világoskék farmernadrág és a szűk farmering

Ammát elfogta a vágy, amint meglátta, és követte a nappaliba, ahol mindenütt nők ültek kanapékon, székeken, párnákon, lábaikat keresztbe vetve a földön, kávét és cidert iszogatva

idegesen elfogadott egy cigarettát, mikor körbeadták a dobozt, leült a földre, hátát egy macska nyűtte gyapjúszövet karosszéknek vetette, érezte, ahogy Elaine meleg lába a karjához ér

figyelt, a többiek arról vitatkoztak, hogy mit jelent fekete nőnek lenni

mit jelent feministának lenni, ha a fehér feminista egyesületek nem látják őket szívesen

milyen érzés, mikor négernek nevezik őket vagy rasszista bandatagok verik meg őket az utcán

mi történik, amikor a fehér férfiak előzékenyen kinyitnak egy ajtót vagy átengednek egy helyet a buszon a fehér nőknek (ami szexista), de nekik nem (ami rasszista)

Amma átérezte az élményeiket és elkezdett csatlakozni a helyeslő refrénhez, igazad van, nővérem, nekem is volt ezzel dolgom

olyan érzés volt, mintha bejött volna a hidegről

az első este végén a többi nő elköszönt, és Amma felajánlotta, hogy ott marad elmosogatni a csészéket és kiüríteni a hamutartókat Elaine-nel

a hepehupás kanapékon csókolóztak az utcai lámpák fényében, a közelben vijjogó rendőrszirénák hangjától kísérve

ekkor került a legközelebb ahhoz, hogy önmagával szeretkezzen

ez is egyfajta hazaérkezés volt

egy héttel később, mikor elment a következő találkozóra

Elaine egy másik nővel volt, ott nyalták-falták egymást

és őt észre sem vette

soha többé nem ment oda

Amma és Dominique addig maradtak, amíg ki nem penderítették őket, és már számos pohár vörösboron túl voltak, mikor

úgy döntöttek, saját társulatot kell alapítaniuk, hogy színészi karrierjük lehessen, mert egyikük sem volt kész arra, hogy maga mögött hagyja a politikai nézeteit és munkát keressen

vagy kussoljon, hogy ne rúgják ki

egyértelmű lépésnek tűnt

névötleteket körmöltek a durva vécépapírra, amit a kocsma vécéjéből csórtak el

az Őserdei Nők Színházi Társulata fejezte ki leginkább a szándékaikat

olyan hangot fognak képviselni a színházban, ami most még nem létezik

a fekete és ázsiai nők történetei általuk jutnak majd el a közönség elé

a saját feltételeik szerint fognak színházat csinálni

ez lett a társulat mottója

a Saját Feltételeink Szerint

Vagy Sehogy.

2

Nappalik váltak próbatermekké, öreg tragacsok szállították a kellékeket, a jelmezek turkálókból, a díszletek szemétdombokról kerültek ki, haverokat hívtak, hogy segítsenek, mindenki munka közben tanul, ad hoc, összedobva, ami van

az ösztöndíjpályázatokat régi, foghíjas írógépeken írták, a költségvetés olyan idegen volt Ammának, mint a kvantumfizika, kiábrándult, ha egy íróasztal mögé szorult

Dominique kiborult, ha Amma elkésett az adminisztratív találkozókról, és aztán korán lelépett fejfájásra vagy PMS-re hivatkozva

nagyot veszekedtek, mikor Amma bement egy papírboltba, majd azzal rohant ki onnan, hogy a hely pánikrohamot idézett elő nála

Amma lehordta Dominique-et, ha nem írta meg az előre megígért szövegrészeket, de késő éjjelig bulizott, vagy ha előadás közben elfelejtette a szövegét

a kezdés után hat hónappal folyamatos konfliktusban álltak

nagyon jól kijöttek barátként, de rá kellett jönniük, hogy nem tudnak együtt dolgozni

Amma áthívta Dominique-et egy „mindent vagy semmit” találkozóra

bort ittak, kínait ettek, és Dominique bevallotta, hogy neki több örömet okoz turnét szervezni a társulatnak, mint a közönség előtt szerepelni, és inkább önmaga szeret lenni, mint eljátszani, hogy valaki más

Amma bevallotta, hogy imád írni, gyűlöli az adminisztrációt és egyáltalán, jó színész ő? dühös karaktereket csodásan játszik – de ebben ki is merül a hatásköre

Dominique lett a társulat ügyvezető igazgatója, Amma pedig a művészeti vezetője

színésznőket, rendezőket, díszlettervezőket, színpadi felügyelőket foglalkoztattak, és hónapokon át tartó hazai turnékat szerveztek

darabjaik, a Jó, ha nő az ember, a Nők Elleni Erőszak Ellen (NEEE) – Musical, a Rosszul elrendezett házasság és a Meglepő mutatványok különböző közösségi terekbe, könyvtárakba, független színházakba, női fesztiválokra és konferenciákra jutottak el

színházak előtt szórólapoztak az érkező és távozó közönségnek, az éjszaka közepén illegális posztereket tettek a hirdetőtáblákra

egyre több kritikát írtak róluk az alternatív médiában és havonta még egy saját Őserdei Nők szamizdatot is kiadtak

de a szánalmasan alacsony eladott példányszám, és legyünk őszinték, a szánalmasan rossz minőségű szöveg miatt a kiadvány csak két lapszámot ért meg a nagy bemutató után, amire egy nyárestén került sor a Sisterwrite könyvesboltban

ahol nagy csapat nő gyűlt össze, élvezte az ingyenpiát, majd kiözönlött a járdára, hogy felvillanyozza magát és beszélgessen

*

Amma úgy egészítette ki a jövedelmét, hogy egy hamburgeresnél dolgozott a Picadilly Circus környékén

ahol kartonból készült hamburgereket adott el, szottyosra párolt hagymával és gumis állagú sajttal

ezekből mind evett is a szüneteiben – amitől pattanásos lett

a narancssárga nejlonöltözete a vevők számára azt jelentette, hogy ő egy egyenruhás alkalmazott, aki arra van, hogy kiszolgálja őket

és nem egy csodálatos, elképesztően egyedi és lázadó művész

a pult alatt alma ízesítésű cukorcsomókkal teli ropogós pitéket csúsztatott a pályaudvar környékén férfiaknak dolgozó prosti fiúknak, akikkel összebarátkozott

fogalma sem volt arról, hogy a következő években a temetéseikre fog eljárni

nem fogták föl, hogy a védelem nélküli szex azt jelenti, hogy keringőre hívod a halált

senki nem fogta föl

az otthona egy elhagyatott gyár volt Deptfordban betonfalakkal, omladozó plafonnal és a kiirtás minden próbálkozásának ellenálló patkánykolóniával

ezután nyomorúságos foglaltházak során ment végig, amíg London legmenőbb squatjában nem találta magát, egy szocialista blokkszerű volt irodaházban a King’s Cross pályaudvar mögött

szerencsére ő volt az egyik első ember, aki hallott róla, mielőtt az egész megtelt

és az emeleten maradt egészen addig, amíg a végrehajtók hidraulikus markolóval próbáltak bejönni a főbejáraton

ami aztán erőszakos megtorlásokhoz vezetett, és börtönhöz azoknak a forrófejűeknek az esetében, akik úgy gondolták, hogy egy földön lévő végrehajtó megérdemel egy jó rugdosást

később ezt az esetet a King’s Cross-i ütközetnek nevezték

innentől kezdve az épület úgy vált ismertté mint a Szabadság Köztársasága

szerencséjük is volt, mivel az ingatlan tulajdonosa, egy bizonyos Jack Staniforth, aki adómentesen élt Monte-Carlóban és a sheffieldi evőeszközöket gyártó családi vállalkozásának köszönhetően szétvetette a pénz, szimpatizálni kezdett az ügyükkel, amint a vagyonkezelő társasága megosztotta vele a híreket

a nemzetközi brigádokban harcolt a spanyol polgárháborúban

és egy rossz ingatlanbefektetés London egyik legrongyosabb negyedében felejthető lábjegyzet volt a könyvelésében

ha gondját viselik a helynek

maradhatnak ingyen, írta

befejezték az illegális áramvételezést, és nyitottak egy számlát a londoni központi áramszolgáltatónál

ugyanez történt a gázzal, amit mindaddig egy gázórába bedugott ötvenpennys biztosított

fel kellett állítaniuk egy működési rendet, és egy szombat reggelen össze is gyűltek az előtérben, hogy alaposan megvitassák

a marxisták azt követelték, hogy a Munkások Szabad Köztársaságának legyen egy Központi Bizottsága, amit Amma elég viccesnek talált, tekintve, hogy legtöbben közülük úgy oldották meg, hogy ne kelljen dolgozniuk, hogy a munkanélküliséget „a kapitalizmus láncos kutyáival szembeni elvi kiállás”-nak nevezték

a hippik azt javasolták, hogy alapítsanak kommunát, amiben mindent megosztanak, de olyan lazák és visszafogottak voltak, hogy mindenki túlbeszélte őket

a környezetvédők be akarták tiltani a műanyag palackokat, a nejlonzacskókat és a dezodort, ami mindenkit ellenük fordított, még a punkokat is, akik pedig nem a friss és mentolos illatukról voltak híresek

a vegetáriánusok húsmentes irányvonalat követeltek, a vegánok ezt ki akarták terjeszteni tejmentességre, a makrobiotikus táplálkozást hirdetők azt javasolták, hogy reggelire mindenki egyen párolt káposztát

a raszták legalizálni akarták a füvet, és le akartak foglalni egy helyet a hátsó udvaron a Nyabinghi gyűléseikhez

a krisnások azt akarták, hogy mindenki tartson velük még aznap délután és dobolva vonuljon végig velük az Oxford Streeten

a punkok azt akarták, hogy ordító zenét játszhassanak, ennek megfelelően leordították őket

a meleg fiúk antihomofób törvényeket akartak bevésni az épület alkotmányába, amire mindenki azt válaszolta, milyen alkotmányba?

a radikális feministák csak nőknek fenntartott tereket akartak, szövetkezeti önigazgatással

a leszbikus radikális feministák a saját tereiket akarták, ahová a nem leszbikus radikális feministák sem léphetnek be, szintén szövetkezeti önigazgatással

a fekete radikális leszbikus feministák ugyanezt akarták, azzal a feltétellel, hogy a fehérek se léphessenek be, nemre való tekintet nélkül

az anarchisták kivonultak, mert a kormányzás bármely formája elárulja mindazt, amiben ők hisznek

Amma úgy döntött, egymagában marad, és olyanokkal lesz jóban, akik nem próbálják mindenki másra ráerőltetni az akaratukat

végül egy őszinte és egyenes, váltott műszakban működő vezetőség jött létre, különböző, drogterjesztést, szexuális zaklatást és a torykra való szavazást tiltó szabályokkal

a hátsó udvarból közösségi tér lett, fémhulladékból készült szobrokkal

a művészek hozzájárulása volt

*

Ammának sikerült megszereznie egy irodai bokszot, ami olyan nagy volt, hogy körbe tudta kocogni

saját, külön bejáratú vécéje és mosdója volt, amiket csodálatosan tisztán tartott és virágillattal árasztott el

a falakat és a plafont feltűnő vérvörös festékkel borította be, felszedte az irodaszürke padlószőnyeget, néhány gyékényt terített a fapadlóra, beszerzett egy használt főzőlapot és hűtőt, babzsákokat, egy japán matracágyat és egy roncstelepen felfedezett kádat

a szobája elég nagy volt a bulikhoz és ahhoz, hogy ott lehessen aludni

Donna Summer, Sister Sledge, Minnie Riperton és Chaka Khan diszkóritmusa forgott a lemezeken és adta meg a löketet a bulikhoz

Roberta, Sarah, Edith, Etta és Mathilde Santing adták az aláfestő zenét a késő esti csábításaihoz

a tizennyolcadik századi fekete lakk kínai paraván mögött, amit a kidobástól mentett meg a volt Kínai Nagykövetség épülete előtt

a Szabadság Köztársaságának sok nőjével volt dolga

egyéjszakás kalandokat akart, a legtöbben viszont ennél többet akartak

aztán a dolgok odáig jutottak, hogy rettegett attól, hogy a folyosón összefut a korábban meghódított lányokkal, például Maryse-szal, a guadeloupe-i fordítóval

aki, ha éppen nem az éjszaka közepén dörömbölt Amma ajtaján könyörögve, hogy engedje be, az ajtó előtt ólálkodott, hogy zaklathassa azokat, akik éppen megkapták, amire ő vágyott

ez odáig fajult, hogy amikor meglátta Ammát az épülethez közeledni, azonnal sértéseket vágott a fejéhez, a káosz pedig akkor érte el csúcspontját, mikor Maryse egy vödör zöldséghéjat öntött Ammára, ahogy elhaladt az ablaka alatt

ez mind a környezetvédőket, mind a vezetőséget felbosszantotta, akik bátorkodtak levelet írni Ammának, amelyben arra kérték, hogy „ne szarjon a saját küszöbére”

Amma visszaírt, milyen érdekes, hogy milyen hamar totalitáriánus fasisztákká válnak az emberek, amint kapnak egy kis hatalmat

de megtanulta a leckét és nem volt híja érdeklődésben; rajongólányok álltak sorba Ammánál és Dominique-nél, az Őserdei Nők fő működtetőinél

a késő tinédzserkorban járó kamaszleszbiktől kezdve az anyjukkal egyidős nőkig

Amma nem diszkriminált, azzal dicsekedett a barátainak, hogy az ízlése igazán egalitárius, hiszen kultúrákon, osztályokon, vallásokon és generációkon ível át

ami nagy boldogságára tágabb közeget biztosított a kavarásaihoz, mint amekkora a legtöbb embernek megadatik

(arról nem beszélt, hogy előnyben részesítette a nagy ciciket, mert antifeminista dolog különböző testrészeket elkülöníteni és tárgyiasítani őket)

Dominique válogatósabb és monogámabb volt, méghozzá sok tekintetben, olyan színésznőkre bukott, általában szőkékre, akiknek mikroszkopikus tehetségét elhomályosította makroszkopikus szépségük

vagy modellekre, akiknek éppen a szépségük volt a tehetségük

általában csak női bárokban lógtak

A Fallen Angel, Rackets, Bell vagy a Drill Hall színházi büféje hétfőnként, ahol a poligám leszbikusokkal találkoztak, vagy az illegál kocsma Brixtonban péntek esténként, amit Pearl, egy középkorú jamaicai nő vezetett, aki kipakolta a bútorokat a pincéjéből, felszerelt pár erősítőt és belépőt kért a bejáratnál

Amma bezártságként élte meg, ha egy ember mellett kellett elköteleződnie; nem azért ment el otthonról egy szabad és izgalmas élet reményében, hogy valaki más vágyaihoz legyen láncolva

ha több mint két vagy három alkalommal feküdt le egy nővel, általában a vonzó függetlenből fokozottan nyafogós függelékké váltak

nagyjából egy héten belül

ő lett a boldogságuk egyetlen forrása, ki akarták terjeszteni a hatalmukat az ő függetlenségére, nem válogatva az eszközökben

duzzogás, könnyek, az önzőség és szívtelenség vádja

Amma megtanulta eltéríteni ettől a nőket, nyíltan elmondta a szándékait és sosem feküdt le kétszer, pláne nem háromszor ugyanazzal az emberrel

még akkor sem, ha szeretett volna

a szex egyszerű és ártalmatlan emberi öröm volt, és a késő harmincas éveiig elég sok része volt benne

hány ember lehetett összesen? száz vagy még ötven? nem lehet, hogy még több?

néhány barátja azt javasolta, kezdjen terápiába azért, hogy megtanuljon elköteleződni, mire azt válaszolta, hogy gyakorlatilag szűz azokhoz a hímnemű rocksztárokhoz képest, akik ezerfős hódításokkal dicsekedtek és mások csodálták őket ezért

nekik ki mondta, hogy menjenek terápiába?

sajnos néhány korábbi kalandja nemrég zaklatni kezdte a közösségi média felületein, ahol ott az egész múlt, és csak azt várja, hogy egy jó nagy pofont adhasson

mint az a nő, aki leírta, hogy neki Amma volt az első, amikor harmincöt éve lefeküdtek, de Amma annyira szét volt esve, hogy telibe hányta őt

annyira traumatizált, hogy sosem léptem túl rajta – kesergett

vagy egy másik nő, aki végigkergette Ammát a Regent Streeten, miközben azért ordított vele, mert sosem hívta vissza, szintén nagyjából harmincöt éve

mégis mit képzelsz, ki vagy te, te elbizakodott felvágós színházi kitartott? senki vagy, igen, egy senki

elgurult a gyógyszered, drágám – kiabált Amma, mielőtt a Topshop föld alatti bunkerébe menekült

Amma már jó ideje elfáradt az ágyról ágyra ugrálásban; idővel elkezdett vágyni a másik ember érzelmi, de nem kizárólagos közelségéből jövő intimitásra

a nem monogám kapcsolatok váltak be neki, vagy most már poliamoriának hívják? Yazz így nevezi, de amennyire ő követni tudja, ez csak egy másik név a nem monogám kapcsolatokra, kicsim

ott van Dolores, egy brightoni tervezőgrafikus, és Jackie, egy highgate-i munkaterapeuta

egyikük hét, másikuk három éve van jelen az életében, és mindketten önálló nők, akiknek teljes életük (és gyerekük) van a vele való kapcsolaton kívül

nem fullasztóak, kiszolgáltatottak, féltékenyek vagy birtoklók, és ténylegesen kedvelik is egymást, szóval igen, néha összefutnak egy édeshármasra

időről időre

(Yazz elborzadna, ha tudná)

a középkorú Amma néha nosztalgikusan gondol fiatalabb napjaira, és ilyenkor visszaemlékszik arra az alkalomra, amikor egyszer Dominique-kel elzarándokoltak a legendás Gateways klubba

a klub Chelsea egyik pincéjében rejtőzött az ötvenéves felállásának utolsó éveiben

majdnem üres volt, a pultnál két középkorú nő állt, a hajuk férfiasra vágva, olyan volt, mintha egyenesen A magány kútja lapjairól léptek volna ki

a táncparketten homályos világítás, és két nagyon idős és nagyon apró nő táncolt szorosan összefonódva Dusty Springfield „The Look of Love” című számára, az egyik fekete öltönyben, a másik egy negyvenes éveket idéző ruhában

és még egy villódzó diszkógömb sem forgott a mennyezet közepén, ami csillagport szórhatott volna rájuk.

3

Amma kidobja a kávéspoharat, és egyenesen a színház felé sétál, elhagyja a gördeszkázók graffitivel díszített betonterületét

bőven korán van még ahhoz, hogy a kamaszok elkezdjék a halált megvető ugrásaikat és csavarjaikat bukósisak vagy térdvédő nélkül

az olyan vakmerő fiatalok,

mint Yazz, aki bukósisak nélkül biciklizik

aki kiviharzik, mikor az anyja elmondja neki, a bukósisak jelentheti a különbséget aközött, hogy

a) fájni fog a feje vagy

b) újra kell tanulnia beszélni

Amma belép a színpadi bejárón, köszön Bobnak, a biztonsági őrnek, aki sok szerencsét kíván neki estére, átkel a folyosókon, felmegy a lépcsőn, nem sokkal később már a barlangszerű színpadon áll

kinéz a nézőtér üres, visszhangzó, legyezőszerűen szétterülő pusztaságára, amit a görög amfiteátrumokról mintáztak, hogy minden nézőnek zavartalan rálátást biztosítson az eseményekre

több mint ezer ember tölti meg a helyeket még ma este

elég hihetetlen, hogy ennyi ember összegyűlik az ő produkciója miatt

majdnem az összes jegyet eladták, mielőtt akár egyetlen kritika kijött volna róla

ezt hívják az újdonság iránti igénynek?

*

Dahomey utolsó amazonja, írta és rendezte Amma Bonsu

ahol a tizennyolcadik és tizenkilencedik században a női harcosok a királyt szolgálták

nők, akik a király fogolytáborában éltek és el voltak látva élelemmel és rabszolganőkkel

akik csak egy csengőt rázó rabszolgalány kíséretében hagyták el a palotát, a csengő hangja arra figyelmeztette a férfiakat, hogy fordítsák el a fejüket, különben meghalnak

és azért lettek palotaőrök, mert a férfiaknál nem lehetett biztosra tudni, hogy nem vágják-e le a király fejét vagy nem kasztrálják-e álmában egy szablyával

akiket azzal edzettek keményre, hogy meztelenül kellett a tövises akácokra mászniuk

és a veszélyes erdőbe küldtek kilenc napra, hogy ott teljesen egyedül éljenek túl

akik muskétás mesterlövészek voltak és könnyedén lefejezték vagy kibelezték az ellenségeiket

és a szomszédos jorubákkal és a gyarmatosító franciákkal harcoltak

akik egy olyan hatezres hadsereggé váltak, amelynek tagjai formálisan mind a király házastársai

akiknek egyébként tiltva voltak a szexuális kapcsolatok és minden fiúgyermeküket megölték

amikor Amma először hallott erről, rögtön azt gondolta, hogy biztos egymással szeretkeztek, mert hát nem így történt ez olyankor, mikor elkülönítették egymástól a nemeket?

és így született meg a színdarab ötlete

az utolsó amazon Nawi, akit a király törékeny kamasz menyasszonyaként látunk először; mivel nem tud gyereket szülni neki, kizárják az ágyasai közül és arra kötelezik, hogy a női hadseregében szolgáljon, ahol túléli a kockázatokkal teli beavatást, és erőteljes fizikumának, valamint ravasz hadistratégiáinak köszönhetően egyre feljebb kerül a ranglétrán, így válik legendás amazon hadvezérré, aki rettenthetetlen vadságával sokkolja a megfigyelőit

Amma megmutatja, milyen hűséges Nawi a sok női szeretőjéhez jóval azután, hogy megunja őket, elintézi, hogy a király könnyű háztartási feladatokat osszon rájuk és ne rúgja ki őket a fogolytáborból a teljes nyomorba

a színdarab végén, idősen és magányosan, Nawi újra felveszi a kapcsolatot a volt szeretőivel, akik a hologramtechnikának köszönhetően kísértetként tűnnek fel, és el a darab során

Nawi újra átéli a háborúkat, amelyekben nevet szerzett magának, beleértve azokat a háborúkat is, amiket a király azért indított, hogy foglyokat biztosítson az Amerikában megszüntetett rabszolga-kereskedelem számára, a törvényen kívüli rabszolgahajók áttörték a blokádot, hogy üzletelhessenek vele

büszke arra, amit elért

kivetített videók mutatják a csata jeleneteit, mennydörgő amazonseregek rohama, suhogó muskéták, széles pengéjű kések

a közönség szeme láttára megnőve, üvöltve

vérfagyasztó, rémisztő

a végén

Nawi meghal

a fény lassan kihuny

aztán teljes sötétség

Amma azt kívánja, bár iderepült volna Dominique, hogy láthassa a darabot, amit tíz évvel ezelőtt ő olvasott el először, miután Amma megírta

a darabot, amit azért tartott ennyi ideig színpadra tenni, mert az összes társulat, ahová elküldte, elutasította azzal, hogy ez nem nekik való

és Amma nem tudta elviselni a gondolatot, hogy pusztán a megrendezése miatt újraélessze az Őserdei Nők társulatot

mikor Dominique elment, Amma egyedül maradt a csatahajó fedélzetén

ahol pár évig megállta a helyét, de elhagyatva érezte magát, és sosem talált olyat, aki Dominique helyébe léphetett volna, aki mindig át tudta vinni a gyakorlatba Amma kreatív ötleteit

végül feloszlatta a társulatot

és szabadúszó lett

Shirley

a legrégebbi barátja is itt lesz ma este, kamaszkora óta Amma minden egyes előadására elment, biztos pont az életében, mióta tizenegy évesen megismerkedtek az általános iskolában, ahol Shirley, rajta kívül az egyetlen színes bőrű lány, a játszótéren játszani hívta, épp mikor Amma egyedül ácsorgott az izgatott zöld egyenruhás lányok között, akik sikítoztak és ujjongtak és jól érezték magukat és ugróköteleztek és ugróiskoláztak és fogócskáztak

Shirley meg egyszer csak ott állt előtte

tökéletesen kiegyenesített hajjal, hihetetlenül fényes arccal (vazelin, derült ki később Amma számára), tökéletesen megkötött iskolai nyakkendővel, térdig felhúzott fehér zoknival

olyan rendezett, olyan takaros, olyan csinos

nem úgy, mint Amma rendetlen haja, mivel képtelen volt nem szétbontani a varkocsait, amiket az anyja font be neki minden reggel

vagy nem összedörzsölni a lábait úgy, hogy a zoknija a bokájáig lecsúszott

és az iskolai kardigánja három számmal nagyobb volt, mert az anyja úgy varrta meg, hogy három évig jó legyen rá

szia, mondta, Shirley vagyok, szeretnél barátkozni velem?

Amma bólintott, Shirley megfogta a kezét és odavezette az ugrálókötelező lánycsoporthoz, amit épp most hagyott ott

ezután elválaszthatatlanok lettek, Shirley figyelt az órákon és mindig számítani lehetett rá abban, hogy segíteni fog a háziban

Shirley órákig hallgatta Amma beszámolóit a fiúkról, akik épp tetszettek neki, és később, egy átmeneti biszexuális korszak után (ami alatt röviden Shirley bátyjai, Errol és Tony is bejöttek neki), a lányokról

Shirley soha egy rossz szót nem szólt a leszbikusságáról, falazott neki, amikor lógott a suliból, és nagy érdeklődéssel hallgatta az ifjúsági színházas sztorijait – cigizésről, smárolásról, berúgásról, színészkedésről – ebben a sorrendben, és még akkor is fenntartották a barátságukat, amikor az iskola után elváltak az útjaik – Shirley tanítani kezdett, Amma színházat csinált

még akkor is, amikor Amma művészkedő barátai szerint Shirley volt a világ legunalmasabb embere – muszáj meghívni őt is? –, Amma kiállt Shirley hétköznapisága mellett

ő egy jó ember – válaszolta

Shirley mindig vigyázott Yazzre, amikor Amma megkérte erre (talán Amma is vigyázott Shirley gyerekeire egyszer-kétszer)

soha nem aggályoskodott, mikor Amma kölcsönkért tőle, hogy fizesse a tartozásait, néha úgy számolta el a pénzt mint Amma születésnapi ajándékát

sokáig egyoldalúnak érződött a kapcsolat, aztán Amma úgy érvelt magában, hogy ő meg sokkal érdekesebbé és vibrálóbbá teszi Shirley biztonságos és kiszámítható életét

és ő ezt adja neki

és ott volt még a köre, vagy inkább a társaságod – javítja ki Yazz –, senki nem mondja már, hogy baráti kör, Anya, ez kábé ilyen történelem előtti kifejezés

hiányzik neki az, amilyenek régen voltak, amikor mind csak felfedezték magukat, és fogalmuk sem volt arról, mennyit változnak majd a későbbi években

a kör tagjai elmentek a bemutatóira, mindig felvették a telefont (persze vonalasat – ez hogy működött egyáltalán akkoriban?), ha spontán akart velük bulizni menni

mindig ott voltak, hogy megosszák és szítsák a drámákat

Mabel szabadúszó fotós volt, aki heteró lett, amint betöltötte a harmicat, és ejtette az összes leszbikus barátját, amikor újraalkotta önmagát mint a világ valószínűleg első színes bőrű esőkabátos, hobbilovagló, vidéki háziasszonyát

Olivine, aki Angliában egy szerepet sem kapott, mert annyira sötét volt a bőre, megkapta egy komoly hollywoodi krimisorozat főszerepét, és filmcsillagként élt tengerre néző kilátással, fényes magazinlapokkal

Katrina, aki ápolónő volt, visszament Aberdeenbe, ahová szerinte tartozott, anglománként született újjá, összeházasodott egy orvossal, Kirstyvel, és nem hajlandó Londonba látogatni

Lakshimi is ott lesz ma este, egy szaxofonos, aki zenét írt a darabjaihoz, amíg el nem döntötte, hogy nincs rosszabb a daloknál és a dallamoknál, és el nem kezdett az avantgárdra hivatásként tekinteni, ebből kifolyólag pedig olyan zenét játszani, amit Amma magában csak bimmbammbumm hangoknak nevez, Lakshimi most általában távoli tájakon megrendezett fura fesztiválok fontos vendége, ahol több a tehén, mint az érdeklődő közönség

Egy valószerűtlen guru személyiséget is kialakított, amit a zeneművészetin mentorált hiszékeny diákjainak tart fenn

akik összegyűlnek a lakótelepi otthonának melegében olcsó cidert inni teáscsészékből

amíg ő keresztbe tett lábbal ül a kanapén hömpölygő köntösben, hosszú hajában ezüstszínű sávok

az akkordsorokkal szemben a mikrotonális improvizáció mellett, illetve a politonális, poliritmikus és polifonikus struktúrák és hangzások mellett érvel

miközben kijelenti, hogy a zeneszerzésnek vége, gyerekek

én a kortárs rögtönzésért vagyok oda

bár Lakshimi a hatvanhoz közelít, választott szeretője, legyen fiú vagy lány, mindig a 25 és 35 közötti korosztályból kerül ki, és amint kikerül belőle, a kapcsolat véget ér

amikor Amma rámutat erre, Lakshimi keres egy indokot, ami véletlenül sem az, hogy a partnerei már nem egészen befolyásolhatók, kisimult arcúak és feszes bőrűek

a körben volt Georgie is, az egyetlen, aki nem érte meg a kilencvenes éveket

vízvezeték-szerelőnek tanult Walesben, a jehovisták családja kitagadta azért, mert meleg

ő lett az elveszett árva, akit mindannyian a szárnyaik alá vehettek

egyetlen nőként a városi tanács vízvezeték-szerelői között el kellett viselnie a férfi kollégái folyamatos szexuális célozgatásait betömött lyukakról, folyókáról, dugulásról, golyóscsapokról és tágulási tartályokról

és a megjegyzéseiket arról, hogy mit csinálnának szívesen a seggével, amikor egy mosogatótálca alatt szerelt vagy egy csatorna fölé hajolt

Georgie

napi két liter kólát ivott esténként felesekkel és drogokkal keverve

a körből ő volt a legszerencsétlenebb a szerelemben, és szomorúan, hülyén azt gondolta, hogy sosem talál majd senkit

mennyi buli végződött a síró Georgie-val azt bizonygatva, hogy túl ronda a csajozáshoz, ami nem volt igaz, mindannyian végtelenszer biztosították arról, hogy milyen vonzó, bár Amma szerint inkább bandavezér, mint szakadt árva kinézete volt

ami a leszbikus közegben nem volt egy rossz dolog

Amma sosem felejti el, amikor utoljára látta, mindketten a járdaszegélyen ültek a Bell pub előtt, részegen szállingóztak körülöttük a vendégek, és Amma ledugta az ujját Georgie torkán, hogy felöklendezze a tablettákat, amiket a vécén vett be korábban

barátságuk történetében először Amma valóban kimutatta a frusztrációját barátja felé, amiért ennyire reménytelen eset, ennyire bizonytalan önmagában, amiért nem tud felnőni, amiért minden este be van nyomva: ideje felnőni, Georgie, kibaszottul ideje felnőni!

egy héttel később Georgie lezuhant a legfelső emeleti erkélyéről a Pepys Estate lakótelepen, Deptfordban

Amma a mai napig nem tudja, hogyan halt meg

leesett (véletlen), repült (pszichedelikus trip), levetette magát (öngyilkosság) vagy valaki lelökte (nem valószínű)

még mindig bűntudata van, és azon gondolkodik, vajon ő-e a hibás

Sylvester mindig eljön a bemutatókra, ha másért nem, az ingyenpiáért a stábbulin

bár nemrég azzal vádolta Ammát, hogy eladja a lelkét, mikor próbáról hazafelé menet sarokba szorította a Brixton metróállomásnál

és meggyőzte, hogy igyon vele valamit a Riztyben, az emeleten ültek le a független filmek plakátjai közé, amiket mind együtt néztek meg, mióta először találkoztak a színiiskola diákjaiként

olyan filmeket, mint a Rózsaszín flamingók a csodálatos drag queen, Divine főszereplésével, vagy a Born in Flames, a Daughters of the Dust, az Isten veled, ágyasom!, A Place of Rage Pratibha Parmar rendezésében és a fekete audiofilm-kollektíva Handsworth Songs című filmje

olyan filmek, amelyek Amma színházi esztétikáját is inspirálják

bár sosem ismerte be Sylvesternek a saját proli ízlését, mert az övé politikailag annyira ortodox, hogy sosem értené meg

például a Dinasztiák vagy a Dallas iránti rajongását, mind az eredeti sorozatok, mind azok újabb feldolgozásait tekintve

vagy a Topmodell leszek!, a Luxusfeleség kerestetik és a Big Brother sorozatokra való ráfüggését

hogy a többit ne is említsük…

Amma körülnézett a bárban, és nézte a többi altert, akik akkor költöztek Brixtonba, amikor az még rossz hírű, de megfizethető környék volt

ők voltak a közege, akik túléltek két helyi lázadást és büszkék voltak többnemzetiségű baráti körükre és saját vérvonalukra, mint Sylvester, aki idezarándokolt a melegek átmeneti közösségi terébe, hogy megismerje Curwent, a férfit, aki végül a partnere lett, de akkor még csak nemrég érkezett Angliába Saint Luciából

elég feltűnő párost alkottak akkoriban

Sylvester, akkori nevén Sylvie szép volt és szőke, a nyolcvanas évek nagy részében női egyberuhákat hordott, hosszú haja a vállára omlott

jóval a mai trendek előtt akart ellenszegülni a társadalom nemi szerepelvárásainak, mostanában panaszkodik is erről, mondván, ő volt az első

Curwen szeplős volt, világosbarna bőrű, néha turbánban, skót szoknyában vagy tiroli nadrágban járt, full sminkben

amikor úgy tartotta kedve

mindenféle elvárásnak ellenszegült

mondta

Sylvester haja most szürke, kopaszodik, szakállas, és semmi mást nem hord, mint a kopott kínai munkavédelmi ruháját

amiről azt állítja, hogy eredeti eBay

míg Curwen retró munkáskabátot és farmer kertésznadrágot hord

két fiatal férfi ült mellettük, zavartan és tájidegen irodai frizurával, sima arccal, ropogós öltönyben, fényes cipőben

Amma és Sylvester összenéztek, gyűlölték a betolakodókat, akik gyarmatosították a kerületet és fenntartották a fedett piac egyik szárnyát elfoglaló bár- és étteremláncokat a standok helyett, ahol korábban papagájhalat, yamgyökeret, akiszilvát, chilipaprikát, afrikai szőttest és ruhaanyagot, holland virágcserepet, nigériai óriáscsigát és savanyított kínai zöld tojást lehetett venni

ezek a feljövő üzletláncok biztonsági őröket is foglalkoztattak, akik távol tartották a helyieket

mert bár az ügyfelek imádtak a külső kerületekben gettózni

nem tudták elrejteni a génjeikbe kódolt belvárosi kerületeket

Sylvester nagyon aktív volt a „Brixton Maradjon Brixton” kampányban

az évek alatt semmit nem vesztett forradalmi hevületéből

ami nem feltétlenül volt egy jó dolog

Amma a hetedik kávéját itta aznap, a mostanit Drambuie whiskyvel megbolondítva, míg Sylvester üvegből vedelte a sört, ahogy azt szerinte az igazi forradalmároknak kell

még mindig a saját, A 97% nevű szocialista színitársulatát vezette, ami periferikus helyszíneken, „nehezen elérhető közönségeknek” adott elő, ahogy azt Ammának is tennie kellene

Amma, közösségi terekbe és könyvtárakba kellene elvinned az előadásaidat, nem a Nemzetibe a középosztálybeli rohadékoknak

mire Amma azt válaszolta, hogy amikor legutóbb egy könyvtárba vitte az előadását, a közönség főleg hajléktalan emberekből állt, akik legjobb esetben csak aludtak, rosszabb esetben horkoltak is

ez körülbelül tizenöt évvel ezelőtt történt, és akkor megfogadta, hogy soha többé

a társadalmi befogadás fontosabb, mint az elismertség, vagy mondjam inkább, hogy elit-merség?, válaszolta Sylvester, és Amma nem tudta meggyőzni róla, hogy jogosan lépett tovább nagyobb produkciók felé, miközben Sylvester sorra döntötte le a söröket az ő pénzéből (hát, most, hogy befutottál, már biztos sokat keresel)

joga van a Nemzetiben rendezni, érvelt, és a színház feladata úgy szervezni a dolgokat, hogy olyanokat is bevonzzon a darab, akik nem a környező agglomerációs övezetekből egy napra a színház miatt beingázó középosztálybeli értelmiségiek, miközben emlékeztette Sylvestert arra is, hogy a fenti kategóriába az ő, Sylvester szülei szintén beletartoznak, egy nyugdíjas bankár és egy háztartásbeli Berkshire-ből, akik a kultúra miatt jöttek Londonba, a szülei, akik azután is támogatták őt, hogy kamaszkorában elmondta nekik, hogy meleg

egyszer részegen kibukott belőle, hogy havi apanázst kap tőlük

(Amma túl jószívű volt ahhoz, hogy emlékeztesse erre)

az van, folytatja, hogy bár a periférián való bajkeverés szép és nemes dolog, a fősodron belül is szükség van a változásra, mindannyiunk adójából tartják fenn ezeket a színházakat, nem?

Sylvester erre felvette az adócsaló törvényen kívüliek önelégült arckifejezését

vagy legalábbis az enyémből, mondta Amma, és a tiédből sem ártana

Sylvester a söröktől vizenyős szemmel hátradőlt, némán ítélkezve fölötte, Amma ismerte ezt a nézést, az ital mindjárt kihozza a gonoszságot erre egyébként nem hajlamos barátjából

ismerd el, Ams, az ambíciódért elhagytad az elveidet, és intézményesültél, nagy I-vel – mondta –, köpönyegforgató vagy

mire Amma fölállt, magához vette az afrikai mintájú foltvarrásos táskáját, és elhagyta a helyet

kicsit lejjebb sétálva a főutcán hátranézett, és látta, ahogy Sylvester a Ritzy falának dől és teker egy cigit

még mindig teker

maradj csak ott, Sylvie.

4

Amma hazasétált a sötétben, még mindig hálás volt érte, hogy idősebb korára saját háza lett, egy olyan időszakban, amiben gyakorlatilag hajléktalan volt

először meghalt Jack Staniforth, és a fia, Jonathan, aki évek óta rágta az apja fülét azért az egyszerűen botrányos döntéséért, hogy pénzügyileg nem profitál a King’s Cross magántőke-befektetésből, ami egy napon Párizs és London közötti vonatokat tudhatna a magáénak

három hónap felmondási idővel végett vetett a Szabadság Köztársaságának

bár kétségbe volt esve, Ammának el kellett ismernie, hogy egészen addig kivételes szerencséje volt, hiszen egy lyukas vasat sem költött lakbérre a világ akkorra már egyik legdrágább városában

elsiratta a körbefutható dimenziókkal rendelkező korábbi irodáját, aminek az ablakai az állomásra Észak-Angliából befutó vonatokra néztek

a piaci albérletárakat nem tudta megengedni magának, önkormányzati lakásra nem volt jogosult

Amma mások kanapéján lakott, amíg valaki fel nem ajánlott neki egy üres szobát

visszakerült oda, ahol kezdte

aztán meghalt az anyja, belülről falta fel a könyörtelen, kapzsi, húsevő betegség, ami egyetlen szerv után az összes többire is kiterjedt, hogy elpusztítsa őket

Amma tünetértékűnek látta, úgy érezte, az anyja elnyomása testesült meg ezáltal

Anya sosem találta meg önmagát – mondta a barátainak –, elfogadta a házasságban betöltött alárendelt helyzetét, és belülről rohadt el

a temetésen alig bírt az apja szemébe nézni

nem sokkal ezután az apja is meghalt szívelégtelenségben, álmában, Amma úgy hitte, ő maga akarta így, mert nem tudott az anyja nélkül élni, aki Angliába érkezése óta összetartotta őt

meglepte a gyásza erőssége

megbánta, hogy sosem mondta neki, hogy szereti, pedig ő volt az apja, egy jó ember, persze hogy szerette őt, most, hogy elment, biztosan tudta, hogy elnyomó volt, de az anyjának igaza volt, mikor azt mondta, a saját kora és kultúrája miatt lett ilyen

apám kétségbe volt esve, hogy olyan hirtelen kellett elmenekülnie Ghánából – magasztalta a megemlékezésen, amin az apja idősödő szocialista elvtársai vettek részt

nagyon traumatikus lehetett elveszíteni az otthonát, a családját, a barátait, a kultúráját, az anyanyelvét, és egy olyan országba jönni, ami elutasította őt

ahogy megszülettek a gyerekei, azt akarta, hogy mindenképpen Angliában tanuljunk

apám hitt a baloldali politika magasabb céljaiban és aktívan dolgozott azért, hogy a világ egy jobb hely legyen

Amma nem mondta el nekik, hogy nem értékelte az apját, és gyerekkora óta egészen a haláláig egy szemellenzős, önelégült képet alakított ki róla, miközben nem tett semmi rosszat, csak éppen nem felelt meg a felé támasztott feminista elvárásoknak

ő pedig önző volt, egy hülye elkényeztetett kölyök, és most már túl késő

az apja sokszor mondta neki, hogy szereti, amíg élt az anyja, minden születésnapján kifejezte ezt, hiszen aláírta az üdvözlőlapot, amit az anyja megvett és elküldött neki

sikeres bátyjai nagylelkűen neki adták a peckhami családi házukból származó örökség legnagyobb részét

ami fedezett egy tekintélyes első részletet egy kis teraszos házra hátsó virágládákkal Brixtonban, a Railton Roadon

egy saját helyet.

5

Yazz

tizenkilenc éve született Amma gyertyafényes nappalijában egy szülőmedencében

körülötte tömjén, csapkodó hullámok hangja, Shirley, a dúla és bába, és Amma egyik közeli barátja, Roland, aki beleegyezett abba, hogy a gyermeke apja lesz, mikor a szülei halála egy sosem tapasztalt és mindent felemésztő melankóliát eredményezett

szerencséjére Roland, aki öt éve Kenny élettársa volt, szintén fontolgatta az apaságot

Yazz minden második hétvégén nála volt, ahogy előre megbeszélték, amit Amma megbánt, mikor azon kapta magát, hogy hiányolja az újszülött kisbabáját, ahelyett hogy eszelősen szabadnak érezné magát péntek délutántól vasárnap estig

Yazz volt a csoda, amit nem tudta, hogy szeretne, és a gyerekvállalásban tényleg kiteljesedett, de ez olyan dolog volt, amit ritkán osztott meg másokkal, mert valahogy antifeministának tűnt

így Yazz lett az ellenkulturális kísérlete

akárhol volt, szoptatta, és nem érdekelte, ha valakit zavar, hogy egy anya táplálni akarja a gyerekét

mindenhová magával vitte, a hátán vagy a mellkasán hordozta, próbatermek sarkába tette le, megbeszéléseken pedig az asztalra

turnézni vitte vonattal vagy repülőgéppel egy babahordozóban, ami inkább tűnt nagy méretű kézitáskának, egyszer majdnem át is küldte a reptéri csomagvizsgálón, úgy könyörgött, hogy ne tartóztassák le miatta

hét keresztanyát és két keresztapát kért fel

hogy elég bébiszittert biztosítson azokra az időkre, amikor a gyereke már nem lesz olyan együttműködő és könnyen szállítható

Yazz mindig pontosan azt vehette föl, amit szeretne, amíg nem veszélyeztette önmagát vagy az egészségét

Amma szerette volna, ha a lánya szabadon kifejezi magát, mielőtt az oktatási rendszer elnyomó gépezete megpróbálja letörni a gyereke szabad szellemét

van egy fényképe a lányáról, amin az utcán sétálva egy római harci mellvértet visel narancssárga tüllszoknyával, fehér tündérszárnyakkal, piros-fehér cicanadrágra húzott sárga sorttal, a lábán felemás cipő (egy szandál és egy gumicsizma), elkent rúzs a száján, az arcán és a homlokán (egy korszak volt), a haja pedig apró copfokba van kötve, amelyek végéről miniatűr babák lógnak

Amma nem foglalkozott a járókelők és a korlátolt anyukák szánakozó vagy ítélkező pillantásaival a játszótéren vagy az óvodában

Yazzt sosem szidták meg azért, ha elmondta a véleményét, de a káromkodásért igen, mert fejlesztenie kellett a szókincsét

(Yazz, inkább mondd, hogy kellemetlennek vagy ellenszenvesnek találod Marissát ahelyett, hogy szararcú büdösfenéknek nevezed)

és bár nem mindig kapta meg, amit akart, ha elég erőteljesen érvelt, azért nagy esélye volt rá

Amma azt akarta, hogy a lánya szabad, feminista és erőteljes legyen

később gyerekeknek szóló személyiségfejlődést elősegítő foglalkozásokra vitte, hogy önbizalmat és asszertivitást adjon neki ahhoz, hogy minden helyzetben kibontakozhasson

óriási hiba volt

Anya – mondta Yazz tizennégy évesen, mikor azt vezette fel, hogy a Reading Music fesztiválra megy a barátaival –, fiatalkorú fejlődésem rovására menne, ha visszafognád tevékenységemet ebben a kritikus szakaszban, amikor azzá az önálló gondolkodású és teljesen kiteljesedett felnőtté válok, akivé válnom kell, úgy értem, tényleg azt szeretnéd, hogy azzal lázadjak a régimódi szabályaid ellen, hogy elmenekülök az otthonom biztonsága elől, hogy az utcán éljek, és prostitúcióhoz kelljen folyamodnom a túlélés érdekében, majd ezt követően a drogfüggőség, a bűnözés, az anorexia és nálam sokkal idősebb, bántalmazó férfiakkal való kapcsolatok áldozata legyek a kokainisták között bekövetkező korai halálesetemig?

Amma egész hétvégén nyugtalan volt, amíg a kislánya elutazott

felnőtt férfiak már a pubertáskora előtt fixírozták a lányát

sokkal több pedofil grasszál az utcákon, mint az ember gondolná

egy évvel később Yazz feminácinak nevezte őt, amikor épp buliba készült, és Amma azt merte javasolni, hogy vegyen hosszabb szoknyát és alacsonyabb magassarkút, valamint húzza feljebb a mélyen kivágott felsőjét, így legalább a teste 30%-a el lesz takarva a mostani 20% helyett

a barátjáról meg ne is beszéljünk, akit meglesett, amikor autóval hazahozta Yazzt

ahogy Yazz belépett az ajtón, Amma az előszobában várta, hogy feltegye neki azokat az ártalmatlan kérdéseket, amiket bármelyik szülő feltenne

hogy hívják és mivel foglalkozik? remélte, hogy Yazz azt válaszolja, egyetemi előkészítős, akkor egy relatíve ártalmatlan iskolás fiú

Yazz rezzenéstelen arccal szemtelenül válaszolt: Anya, ő egy harmincéves pszichopata, aki védtelen nőket rabol el, aztán hetekig a pincében tartja és megerőszakolja őket, mielőtt darabokra aprítja, majd bedugja őket a fagyasztóba téli pörköltjeihez

ezután berontott a szobájába egy kis marihuánafelhőt hagyva maga után

ráadásul a gyerek, akit feministának nevelt, nem tartja magát annak

a feminizmus csordaszellem – mondta neki Yazz –, hogy őszinte legyek, ma már nőnek lenni is lejárt lemez, az egyetemre jött egy nembináris aktivista, Morgan Malenga, aki felnyitotta a szemem, úgy gondolom, a jövőben mindannyian nembinárisok leszünk, nem férfiak és nem is nők, ez a két fogalom egyébként is csak a társadalmi nem performálását jelenti, eszerint pedig a te női mozgalmad, Anyu, redundánssá válik, és amúgy is, én humanitárius vagyok, ami sokkal magasabb szinten van, mint a feminizmus

tudod egyáltalán, hogy az mit jelent?

Ammának hiányzik a lánya most, hogy egyetemre ment

nem a rosszindulatú kígyót hiányolja, aki kitekeredik a szavai közül, hogy megbántsa az anyját, mert Yazz világában csak az ő kortársainak vannak érzései

az a Yazz hiányzik neki, aki összevissza trappol a lakásban

aki forgószélként rohan be a szobába – hol a táskám/telefonom/bérletem/könyvem/jegyem/fejem?

hiányzik az ismerős háttérzaj, amikor itthon van, a fürdőszoba zárjának kattanása, mikor bemegy, akkor is, ha csak ők ketten vannak otthon, ezt a szokást tinédzserként vette föl, és Amma sértőnek is találja

hiányzik a pontosan öt tekerés a borstartón a (konzerv!) paradicsomleves vagy gombaleves fölött, amit jobban szeret Amma csodás házi készítésű leveseinél

a reggelente a szobájából áramló zene és a rádióműsorok zaja

hiányzik a lánya, ahogy szombatonként egy paplan alatt összegömbölyödik a kanapén és addig tévézik, amíg készen nem áll a bulizásra éjfélkor

Ammának még rémlik, hogy régen ő is sokáig bulizott és a reggeli busszal ment haza

a ház máshogy lélegzik, mikor Yazz nincs otthon

várja, hogy hazaérjen és hozzon egy kis zajt és káoszt

és reméli, hogy egyetem után azért hazaköltözik

mostanában a legtöbben ezt csinálják, nem?

nem engedhetik meg maguknak másképp

Yazz akármeddig maradhat

de tényleg.

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Bernardine Evaristo: GIRL, WOMAN, OTHER

Copyright © Bernardine Evaristo, 2019

All Rights Reserved

Hungarian translation © Kállay Eszter, 2021

A műfordító a műfordítás elkészítésekor a Petőfi Irodalmi Múzeum Babits Mihály-ösztöndíjasa volt.

Európa Könyvkiadó, Budapest

Felelős kiadó Kuczogi Szilvia igazgató

Felelős szerkesztő Gaborják Ádám

Kézirat-előkészítő Tomka Eszter

Korrektor Balázs Piroska

Művészeti vezető Tabák Miklós

Borítótervező Tabák Miklós

ISBN 978 963 504 561 7 (epub)

ISBN 978 963 504 562 4 (mobi)

www.europakiado.hu

www.facebook.com/europakiado

www.moobius.hu