PHILIP K. DICK
RAY NELSON

A GANÜMÉDESZI
HATALOMÁTVÉTEL

Philip K. Dick: The Ganymede Takeover

Copyright © Copyright © 1967, Philip K. Dick and Ray Nelson

Copyright renewed © 1995, Laura Coelho, Christopher Dick and Isa Hackett

Hungarian translation © Pék Zoltán, 2022

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Philip K. Dick: The Ganymede Takeover

Ace Books, New York, 1967

Fordította: Pék Zoltán

ISBN: 978 963 598 103 8 (epub)

ISBN: 978 963 598 104 5 (mobi)

Agave Könyvek

Felelős kiadó: A kiadó ügyvezetője

A borítót készítette: Coverist Studio – Faniszló Ádám

Felelős szerkesztő: Velkei Zoltán

Szerkesztő: Greff András

Korrektor: Kalocsai Judit, Balázs Piroska

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Műfaj: science fiction

Kirstennek és Nancynek

I

Hajnali háromkor csengett a vidfon Rudolph Balkani, a Pszichedelikus Kutatóintézet vezetőjének ágya mellett. Sokszor kicsengett, mire Balkani felvette, noha órák óta fent volt, mint újabban oly gyakran.

– Igen? Balkani beszél.

– Információt akarok – mondta egy aggodalmas hang a vonal túlsó végén. Balkani felismerte az Egyesült Nemzetek Biztonsági Tanácsa elnökének hangját. – Gondoltam, beszélgethetnénk kicsit…

– Fogja rövidre – dörmögte Balkani. – Beteg ember vagyok.

– Hallotta a hírt?

– Milyen hírt? – vakarta meg a szakállát.

– Az idegenek ultimátumát. Tele van vele a tévé meg a rádió…

– Nem pocsékolom az időmet a szórakoztató tömegmédiára – közölte Balkani. – Mit ajánlottak?

– „Békét hozunk. Egységet hozunk.”

– Kíméljen meg a propagandától. Ha jól sejtem, a Föld feltétel nélküli megadását követelik.

– Pontosan. Maga nem éppen valamiféle új elmekütyüt fejleszt, doktor? Az nem állíthatja meg őket?

– De megállítja őket, csak éppen minket is – felelte Balkani ironikusan. – Sőt mindent megállít ezen a bolygón és körülötte, aminek csak van agya.

– Úgy tudom, van, akit immunissá tud tenni. Mondjuk, fontos vezetőket.

– Még nem. Az egyetlen védelem ellene a radikális pszichoterápia, amivel dolgozom. Ha ad egy kis időt és megfelelő mennyiségű, hogy is mondjam, „önkéntest” a kísérletekhez…

– Nekünk most van rá szükségünk! – csattant fel a Biztonsági Tanács elnöke. Láthatóan nagy erőfeszítésébe telt, hogy nyugalmat parancsoljon magára. – Mit tanácsol?

– Én nem tanácsolok semmit – felelte Balkani. – Én csak a sámán vagyok ebben a törzsben, nem a főnök. Én készítem el a kis vudubabát, de maga dönti el, hogy beleszúrja a tűt, vagy sem. Mindazonáltal kérnék egy szívességet.

– Mi lenne az?

– Ha úgy dönt, hogy használja, ne mondja el nekem. Nem akarom tudni. – Ezzel Balkani letette a vidfont, a fal felé fordult, és megpróbált visszaaludni.

– Nincs semmi szaktudása – dörmögte Mekkis, ahogy undorral méregette az elfogott embert. – Bár egy kis irányított szaporítással…

A Mekkis füle mellett lebegő Időpontőr halkan megjegyezte:

– Ideje készülnie a Nagytanács ülésére.

– Igaz is. – Mekkis kiöltötte hosszú vékony nyelvét, és megérintett vele egy nyomógombot a kanapéja mellett. Rögtön betódultak az öltöztetői, izgatottan csevegve egymás között. Mekkis összehúzta magát, hogy megkönnyítse a dolgukat.

A ganümédeszi uralkodó faj összes tagjához hasonlóan neki sem volt lába vagy karja; rózsaszín teste ránézésre egy nagy kukacéra emlékeztetett. Nem is volt szüksége karra vagy lábra. Erre szolgáltak a „krícsek”, ez volt a létezésük célja. Erre születtek, pontosabban erre tenyésztették őket.

Most éppen buzgón belebújtatták a kivételes alkalmakra tartogatott vörös-narancssárga hivatalos zsákruhájába. Kivételes ruha a kivételes napra, kormányzati karrierjének talán legfontosabb napjára. Apró inasok inaltak a fején, és nekiláttak megfésülni jókora szempilláit, közben pedig mosók dolgoztak az arcán a nyelvükkel. Ő eközben ismét a fogságba ejtett emberi lényre pillantott. Szerencsétlenek, gondolta. Jobban tettétek volna, ha észrevétlenül megbújtok ebben a rendszerben.

Mekkis amúgy a háború ellen foglalt állást, de most már mindegy volt.

– Már nincs értelme sírni – mormolta. – És nem is olyan rémes krícsnek lenni, igaz, barátaim?

– Nem, nem, dehogy – csicseregte a rengeteg különféle specializált lény, ami ott sürgölődött körülötte, hogy felkészítse.

– Meghódítás, elfoglalás, bekebelezés. Így kell csinálni. Az első kettő fázison különösebb nehézség nélkül túl vagyunk… és hacsak nem tévedek hatalmasat, ma lépünk át a harmadik fázisba. – És itt jövök én a képbe, tette hozzá gondolatban.

A teljes bizonyosság érdekében hívatta az Orákulumját.

Megjelent a kígyószerű Orákulum.

– Mit mondasz a jövőről? – szegezte neki a kérdést Mekkis.

– A mai napra? – kérdezett vissza a prekog. Mekkis nyugtalanul konstatálta, hogy a krícs húzódozik a jóslástól.

– Igen. Ki vele!

– A sötétség erői gyülekeznek ellened. Ez az ellenségeid napja!

Mekkis megnyalta az ajkát.

– De utána?

– Még több sötétség, még nagyobb sötétség, és végül… jaj, jó gazdám, sötétség mindannyiunknak!

Mekkis komoran eltöprengett. Annak idején az Orákulum óva intett a Föld inváziójától, Mekkis is ezért ellenezte. Az invázió azonban sikeresnek bizonyult. Voltak, akik kételkedtek az Orákulumok erejében. Talán a jövő mégis megismerhetetlen, merengett Mekkis. Nem nehéz kirukkolni teljesen homályos, ijesztő szavakkal, amiket senki nem ért igazán, aztán később azt mondani: „Látjátok? Én megmondtam előre.”

– El tudom kerülni valahogyan a sötétség erőit? – kérdezte.

– Ma? Semmiképp. De utána… van rá halvány esély. Ha megoldod a Sehollány rejtvényét.

– Mi az a Sehollány? – Mekkis nagy erőfeszítéssel tudta csak megőrizni az önuralmát.

– A képességem korlátozott – mondta az Orákulum –, és a látomás gyengül, de valami közeleg a jövőből, aminek a leírására nem találok szavakat. Mintha egy hatalmas üreg tágulna felénk, hogy elnyeljen bennünket. Már most is olyan erős, hogy eltereli az idő folyamát. Minél közelebb kerülsz hozzá, annál nehezebb lesz elkerülni. Jaj, gazdám, félek! Teljesen beborít a rettegés, engem, aki sosem féltem még.

Ha ma semmivel nem tudom elkerülni a balszerencsét, gondolta Mekkis, akkor inkább elébe megyek, méghozzá pislogás vagy elsápadás nélkül. A sorsot nem tudom irányítani, de azt igen, hogyan reagálok rá.

Nyelvével odahívta a hordozóit, és elindult a Nagytanács Gyűlésterme felé.

A Nagytanács Gyűléstermének falán lógott egy hatalmas óra. A teremnek azon az oldalán ültek mind, amelyiket úgy lehetne nevezni: „progresszív” frakció. A Föld elleni háborút az órafrakció szavazta meg. Az órával szemben ülőkre illene a „konzervatív” titulus. Ők ellenezték a háborút, de alulmaradtak. Mekkis ehhez a platformhoz tartozott.

Amikor szokásos pompájával megjelent a teremben, azt kellett látnia, hogy senki nincs az óraellenes oldalon. Minden belépő az óravezérek köré gyűlt. Mekkist a hordozói letették a vastag szőnyegre, ám ő a döbbenettől mozdulni sem bírt.

Csakhogy erkölcsi esküt tett magának. Fájdalmasan, de kitartóan odavonszolta magát az órával szembeni oldalra, a megszokott fogvájta zughoz, majd felvette a hivatalos görnyedt testtartást, és úgy fürkészte a szemközti szenilis idiótákat. Várakozás közben eszébe jutott, hogy a rá fenekedő sötétség csupán nyelvhossznyira van.

Megnyerték a háborút, merengett, ami feljogosítja őket, hogy a nyáladzó elektorokkal jóváhagyassák az összes jövőbeni gonosztettüket. De én sosem adom be a derekam. Nem leszek parancsadó, csak parancsteljesítő.

Amikor az elektorok meglátták, helyet foglaltak erre a fontos ülésre.

– A távollétében elkezdtük a terrai uralkodás felosztását – fogta a Csoportelme gondolatát Mekkis. – Természetesen önnek is jut egy térség, nem hagytuk ki.

– És milyen haduradalom maradt nekem? – kérdezte gúnyosan Mekkis. Nyilván egy értéktelen terület, ami senkinek nem kell. A Csoportelme révén érezte a Közösség gúnyos derültségét; élvezik, hogy frusztrált és tehetetlen. – Nevezzék meg – mondta, és felkészült rá, hogy elviselje, akármilyen megalázó is.

– Az ön vezetése alá a Tennessee haduradalom kerül – közölte vele a Főelektor.

– Hadd nézzem meg az anyagaim – mondta Mekkis, majd telepatikus kapcsolatot létesített a rezidenciája könyvtárosával. Egy pillanat múlva vizuálisan megjelent az agyában a nevezett haduradalom teljes leírása, tételes leltára és térképe. És az értékelése.

Mekkis ott helyben elalélt.

Amikor magához tért, Zency főbíboros pihenőkamrájában feküdt; barátja otthonába szállították, hogy ott lábadozzon.

– Próbáltunk felkészíteni rá – szólalt meg Zency, aki aggályosan összegömbölyödött a közelben. – Egy korty ridvíz és pánild? Kitisztítja a fejedet.

– Szemét pangdrullok – átkozódott rekedten Mekkis.

– Még sok évig élsz. Idővel majd…

– Egy élet munkája… – Nagy nehezen felemelte a teste mellső részét. – Nem megyek. Lemondok a közszolgálatról.

– Akkor soha többé nem…

– Nem léphetek be a Nagyközösségbe? Nem is akarok. Eléldegélek egy műholdon. Egyedül. – Pocsékul érezte magát. Mintha rálépett volna az egyik olyan ormótlan, hatalmas, kétlábú alacsony rangú létforma. – Adj valami folyadékot, légy szíves.

Zency személyzetének egy engedelmes tagja hamarosan díszes tiszta edényt tett elé; Mekkis bambán, vakon lefetyelt. Zency aggódva figyelte.

– Abban a haduradalomban békétlenkedő feketék vannak – szólalt meg aztán Mekkis. – A hegyekbe pedig csipua és csakta indiánok hordái vették be magukat. Az a leigázott területek pöcegödre. És ők is tudják: ezért adták nekem. Szándékosan! – Tehetetlen dühében hosszan sziszegett. – Még ridvizet! – intett egy nyomorúságos, alávaló szolgának. Az odasietett.

– Talán bók akar lenni – vetette fel tapintatosan Zency főbíboros. – Az az egyetlen haduradalom, ami igazi munkát igényel… az egyetlen térség, amit a hadseregünk nem tudott semlegesíteni. Lemondtak róla, és átadták neked. Senki nem akar bajlódni vele. Kemény munka lesz.

Erre Mekkis felélénkült. Noha önigazoló, nyakatekert érvelésnek hangzott, kissé mégis felrázta. Ha neki jut eszébe a gondolat, erkölcsi alapon kénytelen lett volna elvetni; de Zency hozakodott elő vele, akit tisztelt, és ez kivette a dolog méregfogát. Ennek ellenére sem volt oda a megbízásért. Ha a katonaság kudarcot vallott, ő hogyan járhatna sikerrel? Rémlettek neki jelentések a „fek-partokról”, azaz a fekete partizánokról Tennessee hegyeiben, fanatikus, ügyes vezérükről, Percy X-ről, aki kikerülte az összes homotróp pusztítóeszközt, amit kifejezetten őrá programoztak. Elképzelte, hogy szembeszáll Percy X-szel, mellette pedig kivitelezi a Nagytanács által megkövetelt és más haduradalmakban végrehajtott hagyományos programot: megsemmisíti a helyi kormányzatot, és egy báburalkodót tesz a helyére.

– Mondd nekik, hogy beteg vagyok – mondta a főbíborosnak. – Túl nagy gorktojást nyeltem le, és megakadt az emésztőrendszeremben. Szerencsém lesz, ha nem durranok szét, tudod, mint Cpogrb tavaly, amikor egy ültében megevett… mennyit is?… négy gorktojást. Szép kis látvány volt. Az egész ebédlőt beterítették a cafatai. – Egy pillanatra melegség öntötte el az emléktől, a közöselme egyik kellemes összejövetelének emlékétől, a vidámság és öröm fúziójától, amihez nem társult a kötelesség kényszere, ami a polienkefalikus elmemagból áradt: az elektorokból és az óraoldal befolyásos entitásaiból.

– Nézd a másik oldalról – tanácsolta Zency főbíboros. – Ha sikerrel jársz, a csődöt mondott hadvezér – sőt az egész katonai frakció – ostobának fog látszani.

– Ez igaz – hagyta rá Mekkis elgondolkodva. Egy terv körvonalazódott a fejében. Tennessee jelenleg többé-kevésbé autonóm feudális egységek katyvasza, amelyek mindegyikét egy ültetvényes vagy egy kereskedőherceg vezeti. Ezt az állapotot a Föld központi kormányának összeomlása idézte elő. Az ő feladata az lenne, hogy kiválassza az egyik ilyen törpezsarnokot, és felemelje, hogy az egész haduradalom felett uralkodjon – az összes irigy hasonszőrű társa felett. Nem könnyű feladat; akárkit választ, a többiektől tiltakozásra, sőt gyűlöletre számíthat. És ha Percy X-et választja? Ki lenne hálásabb a hatalomért és így engedelmesebb báb? A kereskedőhercegek persze iszonyú patáliát csapnak majd; de persze bárkit választ is, így fognak tenni. Így viszont legalább egy gyors lépéssel megbékítheti a fekeket meg az indiánokat, és eldöntheti az uralkodás kérdését.

– Ez igaz – ismételte meg, és ezúttal remény csillant a hangjában. Már eszében sem volt kitérni a megbízás elől.

Az Orákulumjának kétségtelenül igaza lett: ma valóban várta valami azon az ösvényen, amelyen haladt. És ő egyenesen belefúrta magát. Szokás szerint.

És szokás szerint olyan megoldást talált, amely az előnyére válhat.

II

A másodrangú, koszos és lerobbant hotelszoba öreges, de átható hangon figyelmeztette:

– Kedves fizetővendég, ne próbáljon úgy távozni, hogy nem rendezte a számláját a földszinti recepciónál.

Érdekes, hogy még itt, a Tennessee állambeli Swenesgardban sem programoztak bele mesterséges déli akcentust, futott át Joan Hiashi fején.

– Csak kinéztem az ablakon – biccentett arra. – Te aztán nem tartod magad valami tisztán.

– Azért a minimál árért, amit értem felszámítanak…

Nos, ebben kétségtelenül volt igazság. Ráadásul a hotel még mindig elfogadta a régi ENSZ-valutát, amelyet a megszállók a bolygó legnagyobb részén visszavontak. Ezek szerint a kötelező valutavisszaváltás híre a Tennessee haduradalomba még nem jutott el. És ez jól jött Joannak, mert csak az ismerős, immár gyűrött ENSZ-pénzt hozta magával, no meg egy maréknyi háború előtti bankkártyát, hátha itt még érnek valamit.

Mindennek tetejébe a feje is fájt. A kintről beáradó friss levegő sem használt, sőt inkább ártott, mert egy ismeretlen, kíméletlen idegen térség állott, lagymatag szele volt. Még sosem járt a Tennessee haduradalomban, de tudta, hogy a háború alatt kivált a nemzeti egységből, és önálló kietlen kis állammá satnyult, ami a magafajta északiak számára kész rejtély. A szakmai érdek azonban idesodorta.

Megkérdezte a hotel artikulációs áramkörétől, ettől a háború előtti, otromba szerkezettől:

– Mit tudsz mondani a helyi kisebbségi folkénekesekről?

– Kérem, fizetővendég úr, ismételje meg a kérdését.

Joan már többször elmagyarázta neki, hogy ő „hölgy”, és nem „úr”, de a gépbe a jelek szerint egyetlen megszólítást programoztak be.

– Ez a térség, mármint általában a Dél termeli ki az egész ország legjobb dzsesszénekeseit már másfél évszázada. Például Buell Kazee a közelből származott, Grinder’s Switchből. Bascom Lamar Lunsford, mind közül a legnagyobb énekes az észak-karolinai South Turkey Creekből. Dave Macon bá’ pedig…

– Tíz cent.

– Hogy?

– Ha kérdezni vagy nyilatkozni akar, dobjon egy ezüst ENSZ-tízcentest a megfelelő nyílásba, amely szemmagasságban helyezkedik el az ön balján.

– Nem ismered egyik nevet sem, igaz? – kérdezte Joan Hiashi.

– Nem – ismerte be a siralmas, kopott hotelszoba.

– Az egyik első igazi dzsesszfelvételt – magyarázta Joan, miközben leült a keskeny, gödrös ágyra, és kinyitotta a retiküljét – a Brunswick Társaság készítette 1927-ben. Edward Clayborn tiszteletes énekelte az Igaz vallást. Százhúsz évvel ezelőtt. – Elővett egy csomag Nirvana márkájú szűrős marihuánacigarettát, és rágyújtott. Nem ez volt a legjobb minőség, de mivel az a cég gyártotta, amelyiknek dolgozott, ingyen kapta. – Biztos forrásból tudom – folytatta, miután kifújta a bent tartott füstöt –, hogy vannak újabb, jelenleg is aktív források, akik ebben az isten háta mögötti, elzárt haduradalomban élnek. Megkeresem és videóra veszem őket a műsoromhoz.

– Tehát egy hírességgel van dolgom? – kérdezte a hotelszoba.

– Mondhatjuk. Húszmilliós a közönségem. És a Kulturális Felügyeleti Irodától megkaptam „Az év legjobb zenei sorozata” díjat.

– Akkor csak van egy felesleges tízcentese – jegyezte meg a hotelszoba gúnyosan.

Kifizette a gépezetnek.

– Ha tudni akarja – folytatta a hotelszoba a pénztől felélénkülve –, magam is komponáltam egy balladát. Doc Boggs stílusában énekelem. A címe…

– A hotelszobák nem etnikai közösségek, akármilyen lerobbantak is.

Joan megesküdött volna, hogy hallja az öreg hotelszoba sóhaját. Különös volt. De hát ezek a gépek olyan vének és elhasználtak, hogy egyre többet hibáznak, és ez szinte emberi jelleget kölcsönöz nekik. Bosszúsan rácsapott a kikapcsológombra, mire a szószátyár szerkezet zihálva elhallgatott. Ő pedig végre nyugodtan tervezhette a következő lépést.

A tennesseei hegyeket fek-partizánok vad, szakadár bandái uralják, akik nem egyezkednek sem az ültetvényesekkel, sem a ganümédeszi megszállókkal. Ő milyen alapon közeledhet hozzájuk? Vesse be a hírnevét? Még a lerobbant, rozsdásodó vén hotelszoba is, amit ’99-ben építhettek, be akart kerülni a műsorába. Ennek alapján jogosan feltételezheti, hogy Percy X is szeretne nagyobb közönséget elérni. Végül is, mindenkinek van egója.

Nagy kár, hogy nem teheti meg, hogy kávészínre festi magát, feknek nevezi, és átmenetileg beáll közéjük. Nem mint potenciálisan ellenséges fehér látogató, hanem mint újonc.

Kritikusan szemügyre vette magát a repedezett, megsárgult tükörben.

A japán vérvonal sajnos igencsak felhígult. Megmaradt a szénfekete haj, a hasonló színű szem meg a kicsi, törékeny test… de más nemigen. Talán kiadhatná magát indiánnak. A fek-partok között is vannak indiánok, legalábbis ezt hallotta. Nincs értelme áltatni magam, gondolta szomorúan, fehér vagyok. És a Fekete Muszlimok leszármazottainak minden fehér egyforma. Rögtönöznöm kell.

A csomagjából elővett egy testhezálló, de meleg kobaltkék nejlonoverallt. Szexi, mégis ízléses, nem mellesleg pedig a legújabb divat. Látta, milyen ruhát viselnek a nők ebben a félreeső haduradalomban, de még az önvédelem sem volt elég nyomós indok, hogy olyan múzeumi darabokat vegyen fel. A jelek szerint az uniszex stílus, amely minimum ötven éve bevett a külvilágban, Tennesseebe még nem ért el. Talán ez az egyetlen hely a világon, ahol a nők és a férfiak ruhája nem egyforma.

Odament az audfonhoz, amely már csak két csavaron lógott a szoba falán, és tárcsázta a helyi taxiszolgálat kódszámát. Aztán leült a felvevőfelszerelése mellé, és várta az ionhajtású taxit.

Még mindig jár az agyam, mondta magának Paul Rivers aznap kora reggel. Aztán mélyet sóhajtott, majd megfordult, hogy a hasa is lebarnulhasson, ahogy a háta. Itt fekszem, körülöttem embertársaim néma teste, gondolta keserűen, és az agyam csak mondja a magáét, mintha még mindig az egyetemen lennék és nehézfejű elsősöknek magyaráznék. A testem itt van, de az elmém… talán az az ember központi problémája, gyerekek, hogy sosincs ott, ahol éppen van, hanem ott van, ahonnan jön vagy ahová megy. Ezért aztán akkor sem vagyok teljesen egyedül, amikor magam vagyok. És amikor mással vagyok, nem vagyok teljesen vele sem.

Hogyan vegyem rá az agyam, hogy fogja be azt a nagy, fáradhatatlan száját?, kérdezte magától szinte dühösen.

Háton fekve csukva tartotta a szemét, hogy ne bántsa a tűző nap; nem látott mást, csak a vörösséget, ami annak ellenére is kellemetlenül erős maradt, hogy összemosódó, olvadékony formákként szűrődött át a szemhéján. Most elfordította az arcát a naptól, így már biztonságosan kinyithatta a szemét.

Az első, amit megpillantott, a homokban félig eltemetett üres nyugtatósüveg volt. Sós tengerszagot érzett, ami üdítően hatott a rohadó hínár és a döglött halak bűzében. Hallga: hullámok ziháló rohanása, születés, növekedés és halál végtelen ciklusa, ami nem jelent semmit. Távoli kiáltozás és nevetés: elvileg megvilágosodottak és ártatlanok, valójában azonban kábák és drogosok. Ezt művelték a megszállók. Érezd az egészséges homokot a szádban, amíg lehet, parancsolt magára, ropogtasd és csikorgasd a fogad között. Élvezd a fenekeden mászkáló legyek kellemes csiklandozását! Ez az igazi élet.

Mégsem bírta megállni, hogy ehelyett ne az üveg címkéjét olvassa el. A magam számára én vagyok a legreménytelenebb eset, ismerte be.

Árnyék borult a nyugtatóüveges csendéletére a homokban, és Paul Rivers lassan felemelte a tekintetét. Az arcot nem tudta hova tenni, a mellbimbó azonban ismerős volt. Á, már emlékezett. Miss Holly Akárki, a Szexuális Szabadság Társaság helyi szervezetének alelnöke. Szarukeretes, ovális lencséjű szemüveget viselt, talán hogy ne tűnjön teljesen meztelennek. Húsz év körül lehet, futott át a férfi fején, hozzám túl fiatal, de azért…

A magas, napbarnított, földanyásan derékig érő barna hajú Miss Holly ott állt felette, telt, rúzstalan ajkán szelíd mosollyal, és összehúzott szemmel, merészen viszonozta a pillantását. Paul Rivers arra gondolt, hogy Miss Holly az első jó érv a Szexuális Szabadság Társaság elveire, amivel eddig találkozott, de csak nagyon meggyőző érv, nem pedig perdöntő. A lány szó nélkül letérdelt, fölé hajolt, és finoman megpuszilta az arcát.

Az üdvözlés után nyelvével megnedvesítette az ajkát, és megszólalt:

– Vidfonon keresik, doktor Rivers.

A férfi most vette észre, hogy a lány egy cigarettacsomag méretű vidfont tart a tenyerében. Ki kereshet? Csak a központi irodában tudják, hol vagyok, ők pedig nem zavarnának a nyaralásomon. Értetlenül elvette a vidfont, és a parányi képernyőre fókuszált. Mégiscsak az iroda volt, felismerte a közvetlen felettese, dr. Martin Choate arcát. A 3D és a színvilág miatt dr. Choate alvilági koboldnak tűnt, akit egy dobozba zártak.

– Helló, kobold – mondta neki Paul Rivers.

– Hogy? – hökkent meg dr. Choate. – Tudja, hogy nem zavarnám, Rivers, ha nem volna fontos.

– Mi az? – kérdezte Paul Rivers azon a türelmes, bátorító hangon, amelyet a praxisa során sajátított el, amikor vonakodó emberekből próbálta kihúzni a lényeget.

– Van magának egy új páciensem – kezdte dr. Choate, majd megint elhallgatott, mint aki keresi a szavakat.

– Ki az?

Dr. Choate megköszörülte a torkát, halványan elmosolyodott, és azt mondta:

– Az emberi faj.

Az ócska, ionhajtású taxi, ami egyrészt szörnyen koszos volt, másrészt valaha élénkzöld, de már mohaszínre kopott lakkozása hámlott, beállt a fogókeretbe Joah Hiashi vén hotelszobájának ablaka mellett.

– Csak szaporán – mondta fontoskodva, mintha sürgős dolga lenne ebben az omladozó környezetben, ebben a tengődő ültetvényállamban, amely valaha egy nagy nemzethez tartozott. – Az órám már ketyeg. – A szerkezet a maga szerencsétlen módján megpróbálta megfélemlíteni. És Joannak ez nem tetszett.

– Segíts bepakolni – felelte.

Az iontaxi gyorsan – megdöbbentően gyorsan – kinyújtott egy manuális toldalékot a nyitott ablakon, megragadta a felvevőfelszerelést, és a csomagterébe emelte. Ezután Joan Hiashi is beszállt.

Ekkor nyílt ki a hotelszobája ajtaja. Egy bikanyakú, pocakos középkorú férfi lépett be sárgás szivarral a szájában.

– Gus Swenesgard vagyok. Az ültetvény tulajdonosa, meg ezé a hotelé és a szobáé, ahonnan fizetés nélkül próbál távozni. – Hangja közömbös maradt, mintha a dolog nem is dühítené, nem is lepné meg.

– Mint láthatja, itt hagyom az összes ruhámat azonkívül, ami rajtam van – felelte fáradtan Joan a taxi nyitott ajtaján át. – Üzleti ügyben járok. Egy nap múlva visszajövök. – Megdöbbentette, hogy a feudális úr, aki alá az egész ültetvény tartozik, beleértve ezt a várost, Swenesgardot is, ilyen apró-cseprő üggyel foglalkozik.

Mintha olvasott volna a gondolataiban – és talán így is volt, talán Gus Swenesgard a Pszichedelikus Kutatóintézet által kiképzett telepata volt –, a verejtékfoltos, nagy lábú férfi azt mondta:

– Én mindent számontartok, Miss Hiashi. Maga az egyetlen fontos, híresnek nevezhető vendég az Olympus Armsban hónapok óta, nem fog kimászni, mint egy… – intett a szivarjával – kukac. Hason csúszva. Már elnézést, hogy ezt kell mondanom.

– Elég kicsi lehet ez az ültetvény, ha ilyesmivel tud foglalkozni – jegyezte meg Joan. Elővett egy marék ENSZ-bankót. – Ha ez megnyugtatja a neurotikus elméjét, előre kifizetek hat napot. Csodálom, hogy nem kérték a recepción, amikor bejelentkeztem.

– Á, bízunk magában – mondta Gus Swenesgard, ahogy elvette és megszámolta a pénzt.

– Azt látom. – Joan indulni szeretett volna; mi a fenét akar ez az idióta?

– Ugyan már, kisasszony, tudjuk, hogy maga odavan a fekekért. – A férfi kinyúlt az ablakon, és bizalmasan megpaskolta a fejét. – A családommal nézzük a műsorát. Mindig sok fek van benne. Még a hatéves fiam, Eddie is észrevette. „Az a néni odavan a fekekért.” Lefogadom, hogy a hegyekbe tart Percy X-hez. Eltaláltam, kisasszony?

– Igen – felelte kis szünet után Joan.

– Hadd mondjak magának valamit. – Gus Swenesgard zsebre vágta a pénzt, ami kidudorodott a nadrágjában. Minimum tízéves nadrág lehetett; már sehol nem készítettek zsebes nadrágot. – Lehet, hogy maga odavan a fekekért, de ettől még ők nem feltétlen viszonozzák. Azok holdkórosok. Afrikai vademberek. Megcsonkítják magát. – Buzgón, nyomatékosan bólogatott vörös, szinte kopasz fejével. – Maguk északon nem is tudják, mert az összes ott élő fek korcs.

– Korcs? – Joan nem ismerte a kifejezést; nyilván errefelé használják, méghozzá pejoratívan.

– Korcs. Érti, keveredtek magukkal, fehérekkel, már egyikük vére se tiszta. De idelenn más a helyzet, mi tudjuk, hogyan bánjunk a fekéinkkel, tudjuk, hol a helyük.

– A saját érdekükben? – gúnyolódott Joan.

– Boldogok. Biztonságban vannak. Nem kell félniük, hogy elviszik őket a ganük munkatáborba.

– Nem is tudtam, hogy a megszállóknak vannak munkatáboraik – jegyezte meg nyugtalanul Joan.

– Nem szórakozásból foglalták el a bolygót, kisasszony. Még nem kezdtek el munkásokat toborozni, de fognak. Visszaviszik őket a Ganümédeszre, és csinálnak belőlük valamit, amit ők úgy neveznek, „krícs”. Biztos forrásból tudom. De mi megvédjük a fekéinket, jól dolgoznak, tartozunk nekik ennyivel. – Gus Swenesgard kemény hangja nem remegett meg.

– Nincs értelme, Mister Swenesgard – szólalt meg mögöttük egy halk, de parancsoláshoz szokott hang. Gus hökkenten fordult a jövevény felé. Joan is.

– Mi a…? – kezdte Gus.

– Miss Hiashi már döntött – folytatta az idegen halkan. – Ha tényleg annyira törődik a hölgy jóllétével, akkor maximum annyit tehet, hogy vele tart. Hogy megvédi.

– Nem tudom, hogy ki maga, mister, vagy kinek hiszi magát, de elment az esze.

– Paul Rivers vagyok. – Az idegen kezet nyújtott, és Gus vonakodva, de megrázta. – Érzem, hogy maga fél, uram.

– Akinek van egy csöpp esze, az fél – csattant fel Gus. – Azok a fekek…

– Filozofikusabb pillanataikban a görögök úgy hitték, egyetlen nagyobb áldás létezik a rövid életnél, mégpedig ha meg sem születik valaki. Ilyen időkben ez bölcs meglátásnak tűnik.