Sebastian Barry

Egyezer hold
– részlet –

Fordította: Morcsányi Júlia

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Sebastian Barry: A Thousand Moons,
Faber & Faber Limited, London, 2019

First published in 2019 by Faber & Faber Limited
Copyright © Sebastian Barry, 2019, 2020
Hungarian translation © Morcsányi Júlia, 2021

C-nek

Van, hogy még a puszta létezés is bátor cselekedet.

Seneca

Első fejezet

Winona vagyok.

Korábban Ojinjintka voltam, ami azt jelenti, Rózsa. Thomas McNulty nagyon igyekezett kimondani ezt a nevet, de nem sikerült neki, így hát a halott unokatestvérem nevét adta nekem, mert abba nem tört bele a nyelve. A Winona azt jelenti, Elsőszülött. Én nem voltam elsőszülött.

Az anyámat, a nővéremet, az unokatestvéreimet, a nagynénéimet, mindenkit megöltek. A lakota nemzetség tagjai voltak, amely régen ezeken az öreg síkságokon lakott. Nem voltam túl fiatal, hogy emlékezzek a dologra – talán hat- vagy hétéves voltam –, ennek dacára mégsem emlékeztem. Tudtam, hogy megtörtént, hiszen a katonák utána az erődbe vittek, én meg árva voltam.

Egy kicsi leány olyan sok változáson eshet át. Mire visszakerültem az enyéimhez, nem tudtam szót váltani velük. Emlékszem, hogy ültem a sátorban a többi nővel együtt, és nem tudtam válaszolni nekik. Addigra talán már tizenhárom éves is lehettem, vagy olyasmi. Néhány nap után újra ráleltem a szavakra. Olyan volt, mintha a fejemben kinyílt volna egy másik, titokzatosabb sátor ajtónyílása. Az asszonyok odarohantak hozzám, és magukhoz öleltek, mintha csak abban a pillanatban érkeztem volna meg közéjük. Aztán Thomas McNulty megint eljött értem, és visszavitt Tennesseebe.

Még ha vérontáson meg szerencsétlenségen is jut túl az ember, egy idő után csak meg kell tanuljon élni. Körbe kell nézzen, látnia kell, hogy mennek a dolgok, aztán termeszthet ezt-azt, vagy éppenséggel vásárolhat, ahogyan adódik éppen.

A közelünkben fekvő kisváros neve Tennesseeben Paris volt. Lige Magan farmja úgy hét mérföldnyire volt tőle. Jó néhány évvel a háború után jártunk már, de a város még mindig teli volt az itt veszteglő durva katonákkal, a sárga kabátos legények pedig titokban mindenütt ott lapultak, bár nem volt rajtuk egyenruha. Csavargók jártak minden egyes kis ösvényt. Meg az állami polgárőrség, amely szemmel tartotta ezeket a csavargókat.

Egyébként is olyan városka volt ez, ahol mindig sok szem figyelte az embert; nyugtalan egy hely.

Hogy az ember megjelenjen egy szárazáruboltban, és ott vásároljon, ahhoz az angolja a legjobb kell legyen. Az erődben Mrs. Neale-től kaptam az első angol szavaim. Később John Cole hozott nekem két nyelvtankönyvet. Jó alaposan átnéztem őket.

Éppen elég baj, ha indián az ember, nem kell hogy ráadásul úgy beszéljen, mint egy holló. A tennesseei Parisben a fehér emberek maguk se beszéltek mind szépen. Voltak, akik csak más országból jöttek. Németek, svédek. Aztán voltak írek, mint Thomas McNulty, akik csak akkor váltottak angolra, mikor Amerikába érkeztek.

De fiatal indián nő lévén nekem, azt hiszem, úgy kellett beszélnem, akár egy császárnőnek. Persze a listámat is odaadhattam volna, amit Rosalee Bouguereau írt össze, aki ott dolgozott Lige tanyáján. De jobb volt beszélni.

Vagy különben az történt volna, hogy minden alkalommal megvernek, amikor a városba megyek. Az angolnak hála nem esett ez így. Valami mosdatlan tanyasi fiú ránéz az emberre, látja a sötét bőrét meg a fekete haját, és azt hiszi, hogy ettől már joga is van fellökni és megrugdalni. Senki egy rossz szót se szól rá érte. A seriff se, de még a helyettese sem.

Nem volt az bűn, egy indiánt megverni, egyáltalában nem.

Ott volt John Cole is, hiába volt katonaviselt ember és jó gazda, a városban rosszul bántak vele, mert a nagyanyja, vagy egy, még a nagyanyjánál is távolabbi őse egy indián személy volt. Ez ugye kissé az arcára volt írva. Őt még az angol se védte meg. Talán mert ő rendes felnőtt ember volt, így aztán mégse várhatott könyörületet minden egyes alkalommal. Igen kellemes arca volt, ezt mindenki tanúsította, különösképpen Thomas McNulty, de azt hiszem, a városiaknak néha mégis feltűnt benne az indián. Olyan csúnyán elverték, és olyankor csak feküdt az ágyban, mint egy deszka, és szenvedett, míg Thomas McNulty esküdözött meg szentségelt, hogy megy, és megöl valakit.

De Thomas McNultyval meg az volt a bökkenő, hogy szegény volt. Mindannyian szegények voltunk. Még Lige Magan is elég szegény volt, pedig övé volt az egész tanya, mi meg valahol Lige alatt álltunk szegénységben.

Sokkalta szegényebbek voltunk nála.

Mikor egy szegény ember bárminek nekifog, a lényeg, hogy csendben tegye. Mikor egy szegény ember gyilkol, például, igazán csendesen kell csinálja, és aztán olyan sebesen kell fusson, mint azok az apró szarvasok, amik kilebbennek az erdőből.

Thomas ráadásul megjárta Leavenworthöt dezertálásért, így nyugtalan lett, ha a városban egyenruhásokat látott, bár mindig azt mondta, hogy nagyon szerette a seregben.

Én magam még Rosalee Bouguereau-nál is lejjebb voltam. Az az asszony egy fekete bőrű szent volt, ezt meg kell hogy mondjam. Gyakran kiment nyulat lőni a bátyja puskájával, ott a Lige tanyája mögötti kiserdőbe. A Tach Petrie-vel vívott híres csatában – nekünk legalábbis híres volt, mikor ő meg a cinkosai megpróbáltak kirabolni bennünket, és könyörtelen szándékkal nyomultak be a tanyánkra – Rosalee azzal tüntette ki magát, hogy gyorsabban töltötte újra a puskákat, mint a világon bárki – így mondta John Cole.

De a háború előtt rabszolga volt, és a fehérek szemébe persze egy rabszolga igen alacsonyan van.

Én tehát ennél is lejjebb voltam.

A városka szemében én csak egy indián tűz hamva voltam. Henry megyében már rég nem éltek nagyobb számban indiánok. Cserokik. Csikaszók. A népek nemigen szerették azt látni, hogy visszahullik a pernye.

A Nagy Rejtély szemében mi, halandó lelkek mind egyformák vagyunk. Igyekszünk, hogy a lelkünk elég sovány legyen, hogy be tudjon nyomakodni a paradicsomba. Ezt mondta az anyám. Mindaz, amire az anyámból emlékszem, olyan, mint az az apró erszény, amit a kislányok tartanak maguknál, hogy az értékes dolgaikat őrizzék benne. Mikor az ilyen szeretetet megérinti a Halál, még a halálnál is komolyabb dolog nő az ember szívében. Anyám dédelgetett bennünket, a nővéremet meg engem. Érdekelte, milyen gyorsan tudunk futni és milyen magasra tudunk ugrani, és fáradhatatlanul hajtogatta, hogy milyen szépek vagyunk. Kicsi lányok voltunk csupán, ott, kinn a síkságon, a csillagfényben.

Thomas McNulty időnként szívesen mondogatta nekem, hogy olyan szép vagyok, mint azok a dolgok, amiket ő szépnek gondolt – rózsák, vörösbegyek, ilyesmik. Mint anya a gyermekéhez, úgy beszélt hozzám, hiszen nekem nem volt anyám akkor. Fura dolog ez, hogy a régi háborúkban olyan sokat megölt a népemből, még katona korában. Még az is lehet, hogy a saját családom tagjai közül is megölt néhányat, de biztosan nem tudta.

„Túl fiatal voltam, hogy emlékezzek a dologra”, mindig ezt mondtam neki. Persze nem voltam, de a vége ugyanaz volt.

Régen nagyon furcsán éreztem magam tőle, ha hallgattam, mikor erről beszélt. A testem középpontjából kiindulva égni kezdtem. Volt egy saját kis gyöngyház markolatú pisztolyom, amit Grand Rapidsben kaptam a költő McSwenytől. Azzal lelőhettem volna Thomast. Néha azt gondoltam, le kéne lőnöm valamit – vagy valakit. Persze le is lőttem egyet Tach Petrie emberei közül, igaz, nem a híres csata alatt, hanem egy másik alkalommal, mikor megállítottak bennünket az úton – egyenesen keresztüllőttem a mellkasát. És ő is rám lőtt, de csak egy horzsolás lett belőle, nem seb.

Elveszett gyermek voltam, ez volt az én sebem. Úgy állt a dolog, hogy meggyógyítottak engem, Thomas McNulty és John Cole. Azt hiszem, megtettek minden tőlük telhetőt. Tehát meg is sebesítettek, és meg is gyógyítottak, egyszerre, ami bizony kétségtelen tény a maga módján.

Azt hiszem, nekem nem volt választásom a dologban. Ha egyszer az embertől elragadják az anyját, nem érheti már utol soha többet. Nem kiálthat neki, hogy várj meg, mikor a farkas holdja alatt hidegre fordul a szél, és ő rőzsegyűjtés közben messze előrement a magas füvek közt.

Thomas McNulty tehát kétszer mentett meg. Második alkalommal, ahogy visszafele merészkedett a harcmezőn át a csapatához, én meg éppenséggel dobosfiúnak öltözve a nyomában, Starling Carlton ott helyben meg akart ölni engem. Belefutottunk. Lengette a kardját, és ordítozott. Azt mondta, minden indiánt meg kell ölni, ez az őrnagy parancsa, és ő éppen így is készült tenni. Így hát Thomas McNulty kénytelen volt őt megölni inkább. Thomast ez nagyon elszomorította. Sokáig voltak együtt katonák.

Minderre elég tisztán emlékeztem.

Kisleányként gyakorta megesett, hogy minden ok nélkül sírva fakadtam. Kerestem egy félreeső zugot, ahová elosonhattam a többiektől. Ott aztán szabadjára engedtem a könnyeimet, és volt, hogy a szemhéjam mögött akkora volt a sötétség, mintha megvakultam volna. John Cole keresett meg ilyenkor. És volt benne annyi jóérzés, hogy átkarolt, semmit sem kellett mondjak, amire amúgy se lettek volna szavaim, se angol, se pedig lakota. John Cole. Az irántam érzett szeretetének elég nagy részét gyakorlati dolgokkal fejezte ki. Ahogy mondtam, ő hozta nekem a nyelvtanos könyveket, és saját maga fogott neki a tanításomnak, Pedig ő maga sem volt valami tanult ember. Nemcsak a betűkre, de a számokra is megtanított.

Mikor Lige Magan úgy gondolta, készen állok, ment, és állás után érdeklődött a barátjánál, az ügyvéd Briscoe-nál. Elég sokáig végeztem az efféle munkákat, az írást meg a számvetést. Olyan büszke voltam, hogy ilyen munkát végezhetek.

Az ügyvéd Briscoe-nak volt egy szépséges háza meg egy kertje, benne virágokkal, amik sehogyse illettek Tennesseebe, főképp angol rózsái voltak. Írt egy könyvet a rózsáiról, amit Memphisben nyomtattak ki. Az díszhelyen állt az irodájában.

Ahogy mondtam, az Ojinjintka rózsát jelent. Azt nem tudom, milyenfajta rózsát. Talán egy elveszett prérirózsát.

Nem valódi rózsát, mint amilyenek az ügyvéd Briscoe virágai. Olyat, ami az én népemnek rózsa.

Az ügyvéd Briscoe nagy becsben tartott könyveket tukmált rám. Hazavittem, és a tűzhely mellett olvastam ki őket. A rét felől a szellő meg-megérintette az oldalakat. Azok a kellemes esték, amikor semmi más dolgunk nem volt, mint Tennyson Bouguereau-t hallgatni, ahogy énekelte a régi dalokat, amiket ismert. Jómagam gondolatokba merültem. Olyanokba, amilyenek a könyvektől támadnak az ember agyában.

Mindez persze még Jas Jonski előtt volt, meg aztán az első időkben, mikor Jas Jonskit megismertem. Egy fiút, aki soha egyetlen könyvet sem olvasott, most, hogy belegondolok. Egy levelet is alig bírt megírni.

Mindez az ezernyolcszázhetvenes években kellett történjen, a háború után, és azután, hogy Thomas hazakerült a börtönből. Még az is lehet, hogy abban az évben volt, mikor Custer tábornokot megölték. Vagy pont előtte.

De minden év oly sebesen szaladt el. Mint a pónik, mikor a végtelen fűben vágtatnak.

Második fejezet

Jas Jonski kereskedősegéd volt a szárazáruboltban. Egy Mr. Hicks nevezetű nyomorúságos embernek dolgozott, aki olyan volt, mint egy árnyék. Mikor először beléptem a boltba, tudtam, hogy tetszem neki.

– Te a John Cole-nak a lánya vagy – mondta minden félelem nélkül.

– Azt te honnan tudod, hogy a lánya vagyok neki? – kérdeztem. A magam részéről már az is aggasztó volt, ha felismertek.

Ő azt mondta, tavaly ősszel nehéz szállítmányt hozott ki nekünk a szekérrel, és meg van lepve, hogy nem emlékezek, mivel még bókolt is nekem.

– Most még csinosabb vagy – mondta.

Nem tudtam, mit válaszoljak neki. A maga módján olyan volt az egész, mint egy hirtelen támadás. Kész voltam megvédeni magam. Thomas McNulty azt mondta, egy lány legyen óvatos, és tudja használni a kését, a kis pisztolyát, ilyesmi. Az alsószoknyám szegélyében volt egy vékonyka kis acélkésem is, ha a pisztoly cserben hagyna. Angol acél volt. Thomas McNulty meg is mutatta, hova a legjobb a kést bedöfni, ha meg akar állítani valakit az ember.

De akármikor bementem a városba vásárolni, mindig kedves volt hozzám. Mintha talán most már akadna valaki a városban, akiben bízni lehet. Volt valami köztünk, de nem tudtam, minek nevezzem. Jó dolognak tűnt. Kezdtem várni, hogy láthassam, és legnagyobb bosszúságukra mindig noszogattam az öszvéreket, hogy odaérjünk már.

Igen, Jas Jonski nagyon odavolt értem, és amikor már hat hónapja mérte ki nekem a nádcukrot, meg hasonlók, és a szekeremből kiesett az egyik kerék, kivitt Lige Magan tanyájára, és szóba elegyedett Thomas McNultyval. Thomas McNulty az ördöggel is elbeszélgetett volna, így hát Jas Jonskinak sem akadt gondja vele. Így Thomas McNulty és John Cole is kezdték megismerni őt. Sose láttam még John Cole-t ennél kevesebb elismeréssel tekinteni bárkire.

De Jas Jonski vagy vak volt, vagy szerelmes, és úgy tűnt, nem veszi észre. Kezdett rendszeresen kijárni a tanyára, és mikor megtudta, hogy Thomas McNulty szereti azt a drágábbik fajta melaszt, ami New Orleansból jött, néha hozott belőle egy-egy csuporral. Olyankor ott ült, ragyogó arccal magyarázott, Thomas, mint egy medve, egy ággal kotorászta ki a melaszt, John Cole pedig a szemöldökét ráncolta, és nem szólt semmit. John Cole-t a melasz hidegen hagyta, kivéve az olcsóbbik fajtát, amit a dohányba raktak a szedés után. Jas Jonski ragyogott, mint egy nap, ami sehogyse akar lenyugodni, nem számít, milyen sötét az este.

– Szeretem a várost – mondta John Cole-nak Jas Jonski –, de nagyon szeretem ezt a vidéket is itten, az biztos!

John Cole nem szólt semmit.

A legtöbb, amit John Cole udvarlás címén megengedett, az volt, hogy Jas Jonski tíz percre besétálhatott velem az erdőbe. Még a kezét se volt szabad megfogjam. Jas Jonski szerény célja az volt, hogy legyen egy saját boltja, és mondott olyasmit is, hogy tán Nashville-be költözik, ahol rokonai éltek. Nem kevésszer megállt, és maga elé állított engem, aztán vallomásokat tett. Szerfelett kellemes látvány volt, ahogy a lelkes kinyilatkoztatásoktól kipirult az arca. Pont, mint a meséskönyvekben, ünnepélyesen kinyilatkoztatta a szerelmét.

Aztán Jas Jonski azt gondolta, okos dolog volna feleségül venni engem, és megkérdezett a dologról. Nem tudtam, mennyi idős vagyok, de azt hiszem, még nem voltam tizenhét. A Szarvas Telehold idején születtem, ennyit tudtam csak biztosan. Ő azt mondta, tizenkilenc éves. Vörös hajú fiú volt, az arca nemcsak nyár derekán, hanem egész évben olyan volt, mintha leégett volna.

Na, akkor lett John Cole arca is vörös. Felfújta magát, mint egy harcsa.

– Azt már nem, uram és hölgyem – mondja nekünk.

Végül is az ügyvéd Briscoe-nak dolgoztam, ami szokatlan foglalkozás volt egy leány, és pláne egy indián számára. Azt hiszem, John Cole engem szánt az első indián elnöknek.

Nohát én azt gondoltam, hogy talán igen szívesen hozzámennék Jas Jonskihoz. Egyszerűen tetszett a hangzása a dolognak. Egyszerűen csak el tudtam képzelni. Volt róla egy kép a fejemben. Még soha meg se csókoltam őt, de azt el tudtam képzelni, hogy a csókja felé fordítom az arcomat. Egymás kezét is megfogtuk már, mikor John Cole nem látott bennünket.

De bölcs ember lévén John Cole más dolgokat viszont látott. Neki nem voltak rózsás álomképei. Tudta, milyen a világ; hogy mit mondana a világ, aztán meg mit tenne a világ. Milyen igaza is volt neki mindenben, többnyire.

De én már majdnem tizenhét éves voltam, vagy talán már tizenhét is voltam, és mit tudtam én, semmit se. Nohát, tudtam bizonyos dolgokat. Mélyen az agyamban volt egy fekete festmény, rajta vérrel, sikolyokkal meg kifreccsenő vérrel. Lánytestvéreim, nénikéim puha bronz bőre. Néha képes voltam visszaemlékezni dolgokra, vagy azt hittem, hogy képes vagyok. Lehet, hogy azért mondtam, hogy nem emlékszek, még magamnak is, mert nem akartam emlékezni. Ahogy a kékkabátosok ránk zúdulnak, szuronyok, golyók és tűz; durván legyilkolt emberek. Nem tudom. Talán nem volt ez más, csak amit Thomas McNultytól hallottam. Egy megfekedett festmény. De aztán meg ott volt annak a hosszú, tiszta emléke, hogy mit tett Thomas McNulty és John Cole, rettentő igyekezetük, hogy a kedvemben járjanak, és otthont adjanak nekem.

Thomas McNulty nem volt igazi anya, de majdnemhogy az volt. Időről időre még női ruhát is hordott, a nagyobb hatás kedvéért.

Úgy gondoltam, Jas Jonski talán átveszi a stafétát Johntól és Thomastól, menedéknyújtás meg kedvesség tekintetébe.

Azt nem lehet mondani, hogy egy valóságos festmény lett volna, főleg azzal a kivörösödött arcával. Az egész fizimiskája olyasmi volt, mint egy kidőlt fatörzs, mikor a földről felrángatja az ember. Jól van hát, húszlépésről azért rendben volt a külseje, ezt tanúsíthatom. Áh, csak egy hétköznapi fiú volt, tényleg jelentéktelen, öreg lengyelek leszármazottja, akik eljöttek Amerikába; de ami Paris lakosságának igazán számított vele kapcsolatban, az az, hogy fehér volt. Fehér ember volt. Na mármost a szerelem lehet, hogy vak, de azok a városiak nem voltak. De nem ám.

Meg tudja az törni az embert, ha újra meg újra ugyanazt elmondják neki. Tudtam, hogy Mr. Hicks azt gondolta, Jas Jonski megbolondult. Vagy talán még erkölcstelen is bizonyos értelembe. Hogy fogná, azt elvenne valamit, ami közelebb van a majomhoz, mint az emberhez, így fogalmazta meg Mr. Hicks. Jas Jonski ezeket mind elmondta nekem, és rettentő mérges volt, de egy kicsit talán meg is volt ijedve. Noha Jas Jonskinak még élt az édesanyja Nashville-ben, sose vitt le bemutatni neki, szó se volt ilyenről.

N

Eljött az a nap, mikor véraláfutásokkal tele tértem vissza a tanyára. Rosalee Bouguereau felsikoltott, mikor meglátott, és hátravitt a mosókonyhába, mert titkos munkát kellett elvégezzen rajtam, és még csak az kellett volna neki, hogy a férfiak lássanak. Aztán bevitt a házba, ahol levelekből pépet készített, és gyöngéden belemasszírozta az összetört arcomba.

Mikor a férfiak bejöttek a munkából, Thomas McNulty dühöngött és a fogát csikorgatta.

– Nem is értem, hogy engedhettetek egyáltalán egy kisleányt abba a városba – mondta Rosalee Bouguereau.

– Ó, hallgass már – mondta erre a fivére, Tennyson, de azt maga sem tudta, mit akart ezzel. Elegáns arcát ijedség árnyékolta. Olyan érzés volt, mintha az arcom összes csontja mind elrepedt volna, akár egy elejtett tányér. Néhány nappal később, mikor kimentem, hogy megmossam az arcom a vizeshordónál, még a reszkető vízben is láttam, hogy nem vagyok egy festett kép. Ugyanezen a napon kezdtem el reszketni magam is, éppen, mint az a víz. Két hétig reszkettem; és ugyan aztán abbahagytam a reszketést, de azt tanúsíthatom, hogy valami mélyen bennem még nagyon hosszú ideig reszketett. Mint a gellert kapott golyó visszhangja egy sziklás vízmosásban.

O

Akkortájt még csak félig készült el a házasodós ruhám, és Thomas McNulty egy magas támlás széken tartotta, hogy könnyen elérje, és bármikor dolgozhasson rajta, mikor akadt egy szabad órája. A ruha úgy nézett ki, mint egy igazi ember; halovány volt, akár egy szellem.

– Már nem akarok férjhez menni, legjobb lesz eltenni a ruhát máskorra – mondtam.

– Irgalmas ég – mondja Thomas, olyan gyötrelemmel, mint bármelyik varrónő, aki hosszú órákat öltögetett végig.

Valamiféle kétségbeesés ült a házon. Mintha leszakadt volna az ég, és nem lenne senkinek se öszvére, se kötele, hogy újból a helyére vontassa.

John Cole azt mondta, bemegy, és beszél Flynn seriffel.

– Na, ne legyél mán ilyen ostoba – mondta Thomas McNulty. Kedvesen mondta, gyöngéden.

Arról volt csak szó, hogy tenni akart volna valamit az ember. Abban a világban, ha volt egy rossz cselekedet, az ember azt érezte, kéne legyen valami, ami azonnal kiegyensúlyozza. Igazság. Azt hiszem, így volt ez már azelőtt is, hogy a fehér emberek megérkeztek volna. Az anyám gyakran mesélt egy történetet, ami a népünkkel esett meg, több száz évvel ezelőtt. Volt egy csapat, amelyik a nyelvünket beszélte, de kiváltak közülünk, és csata után kezdték megenni az ellenségeiket. Kezdtek odajárni, ahová a halottainkat temettük, és azokat is megették, az éj leple alatt ellopva a hullákat. Megpróbáltak elkapni és megenni embereket közülünk is. Hogy reszkettem, ha ezt a történetet hallgattam. Végül a törzsünk harcba szállt velük, és sokukat megölte. Aki megmaradt közülük, a legvégén mind egy nagy barlangba húzódott, aminek farakásokat hordtunk a szájába, és azt mondtuk, ha nem hagynak fel az emberevéssel, meggyújtjuk a fát. Nem akartak felhagyni vele, így hát fellobbant a tűz. Egy hétig égett, mélyen benn a hegyben.

De ha rettenetes is volt gyermekként ilyesmit hallani, úgy tűnt, az igazságról is szól a történet. Igazság. Mikor az ember tesz valamit, hogy a dolgokat azonnal helyrehozza. Az ember így akar tenni. Még akkor is, ha ez gyilkolást jelent. Máskülönben sokkal rosszabb dolgok lennének soron. Thomas McNulty és John Cole is érezte ezt, része volt annak a világnak, ahol élni próbáltunk. Ahogy mondom, egy alkalommal megvédték a tanyát Tach Petrie-től meg a bandájától, akik fegyverrel törtek rájuk, és el akarták venni a pénzt, amit a dohánnyal kerestek abban az évben. Nem élt náluk bátrabb ember a földön.

De szegények voltunk, kettő közülünk meg indián.

Egyébként sem volt bűn egy indiánt megütni, ahogy mondtam. Lige Magan elment az ügyvéd Briscoe-hoz, aki persze neki meg az apjának is a barátja volt, hogy ezt megerősítse, ő pedig megerősítette.

Lige Magan sötét hangulatban, elgondolkodva tért vissza.

Thomas McNultynak és John Cole-nak nemigen volt semmijük rajtam kívül. Úgy értem, olyasmijük, ami nélkül élni nem tudtak volna. Amiért az életüket odaadnák. Legalábbis ezt mondták. Rettenetesen fájdalmas volt hallani, mikor ezt mondták, aztán meg, hogy milyen rosszul érzik magukat, hogy egyetlen ilyen értékes dolguk volt, s annak most baja esett, ők pedig nem tudják, mihez kezdjenek. És hogy, mint azt Lige Magan kitudta, még tán akkor se hozhatnák helyre a dolgot, ha tudnák, hogy csinálják.

Nyugatabbra egyszerűen csak elkezdhettek volna lövöldözni, ha megvan a bűnös.

Thomas McNulty azon töprengett, lenne-e értelme, ha széltében-hosszában végigjárnák Parist, és átkutatnák csavargók meg tekergők után, és talán itten meg ottan az utakat is végigjárnák széltében-hosszában ugyanezen célból. John Cole azt mondta, hogy manapság más sincs az utakon, csak csavargók meg tekergők. Thomas McNulty felsóhajtott, és azt mondta, éppenséggel maguk is voltak hasonlók, nem egyszer, nem kétszer.

Egyre azt kérdezték: – Egyáltalába láttad, ki volt az? Valami kóbor ember? Valaki ismerős? Egyre azt mondtam: – Nem igazán tudom.

Odamentem John Cole-hoz, és álltam a lábánál, mint a kutya, amelyik nem tudja, jót tett-e, vagy rosszat.

Mert azt gondoltam, hogy tudnom kéne, és azon töprengtem, hogy nem tudom-e. Arra emlékeztem, hogy nagy nehezen elszabadultam, és kiküszködtem magam a városból; aztán mint egy sebesült póni, csak botladoztam előre, míg az ügyvéd Briscoe házához nem értem, és Lana Jane Sugrue, a házvezetőnője hívta a két fivérét, akik hazavittek az ügyvéd Briscoe bricskájában. Talán sírtam, talán nem. A testvérek, Joe és Virg, alig mertek rám nézni, láttam, ahogy idegesen tekingettek egymásra. Emlékszem, a szántók és a tarlók elsuhantak mellettünk, míg tajtékosra hajtották a kis pónit. Az út minden bukkanóját éreztem a kemény saroglyában. Aztán egy szó nélkül ott hagytak Lige hátsó ajtajánál.

Nem a bejárathoz vittek.

Harmadik fejezet

Jas Jonski verte össze az arcom, lehetett volna a történetem ez is. Hát persze hogy lehetett volna. Csak épp nem volt benn a fejemben. Pedig a történeteknek ott kéne élniük. Tisztán, mint egy szép, bővizű patak a dombok közt. Jas Jonski, egy ember, akit soha még csak meg sem csókoltam. Minden túl sötét volt ahhoz, hogy jól lássak. Tetőtől talpig egyre csak szaladozott át rajtam a reszketésnek ez a kis vihara. Valaki belém is erőszakolta magát, mert rongyosra voltam szaggatva odalenn. Mondhattam volna nekik, hogy azt hiszem, ő volt az, de hogy akkor hány ló kellett volna, hogy a gyilkosságtól visszatartsa őket, azt nem tudom. Akkor nem számított volna, micsoda John Cole, angyal-e vagy indián, nem állította volna meg őt. A bosszú égő tüzével a testiben ment volna be a városba, és Jas Jonskit semmi sem menthette volna meg tőle.

Nem akartam, hogy John Cole-t fellógassák. És a történet sem volt meg rendesen a fejemben.

Amerikában elég volt, ha úgy festett az ember, mintha tett volna valamit, és már fel is akasztották, hogyha szegény volt.

Az is lehet, hogy talán én egymagam akartam a dolgot helyretenni. Emlékszem, hogy volt ilyen gondolatom. A kétségbeesésem virtuskodása. Emlékszem, azt gondoltam, megvan annak az ideje, mikor az ember apja meg anyja vívják meg a csatákat helyette, aztán jön az az idő, mikor magának kell megvívnia őket, nekem pedig, úgy gondoltam, most jött el ez az idő. Azt kell hogy mondjam, nagyon szégyelltem magam. Nagyon szégyelltem magam, hogy Rosalee kellett megmosdasson. Egész megbénított a szégyen. Még magammal sem tudtam beszélni erről. Így hát beszéd helyett azt gondoltam – majd én elrendezem az ügyet magamnak. Nos, azt hiszem, ez elég bátor dolog volt. Az ilyen gondolatok jók is egy darabig, egy pillanatig. Csak aztán hogy hajtja végre őket az ember?

P

Lehetséges, hogy olyan dolgokról beszélek, amelyek a tennesseei Henry megyében történtek meg, 1873-ban vagy 4-ben, de a dátumokkal kapcsolatban sose voltam túl megbízható. És ha valóban megtörténtek, akkoriban nem volt róluk igaz beszámoló. Voltak puszta tények, meg egy holttest, aztán meg voltak az igazi események, amiket senki sem ismert. Hogy Jas Jonskit megölték, ez volt a puszta tény. Másokat is megöltek, de az ő gyilkosaik nem voltak ismeretlenek. Ki ölte meg őt? Ez volt a nagy kérdés a városban egy kis ideig. Tovább, mint gondolná az ember. Talán még ma is beszélnek róla, odalenn, a tennesseei Parisben. Ha azt mondom, hogy itt következnek most a valós események, észben kell tartani, hogy roppant nagy a távolság a megtörténtük és az elbeszélésük időpontja között. És hogy már nincs senki, aki rábólinthatna a beszámolómra, vagy kétségbe vonhatná. Bizonyos részeit én magam hajlok rá, hogy kétségbe vonjam, mert azt mondom magamnak, tényleg megtörténhetett az, és tényleg megtettem én aztat? De általában egy út visz csak át az emlékezés ingoványán.

Az ügyvéd Briscoe-n és talán néhány másik emberen kívül a városlakók nem emberi lényként, hanem vadként gondoltak rám. Ami közelebb van egy farkashoz, mint egy asszonyhoz. Az anyámat úgy ölték meg, ahogy a pásztor megöl egy farkast. Ez is egy tény. Azt hiszem, két tény is volt. Én a legkevesebbjüknél is kevesebb voltam. Kevesebb voltam, mint a szajhák a bordélyban, csak éppen a szemükben tán csak egy szajha voltam, vagy afelé haladtam. Kevesebb voltam a fekete legyeknél, akik nyaranta mindenkit követtek. Kevesebb, mint a száraz szar, amit a házak mögé hajítottak.

Egyszerűen valami annyival kevesebb, hogy az ember azt tehetett vele, amit csak akart; összezúzhatta, megüthette, lelőhette, megnyúzhatta.

Csak azért, mert John Cole úgy felmagasztalt, mintha olyan arany volnék, mondta, hogy a nap maga is irigykedik rám, nem jelentette, hogy ezt széles e világon bárki más is így gondolta volna.

Q

Az ügyvéd Briscoe olyasvalaki volt, akit Thomas McNulty „csodabogárnak” nevezett. Mikor a fejemben hallom Thomas McNulty hangját, a szót inkább csudabogárnak kell írni. Lige Magan azt mondta, nem volt hozzá hasonló szerte Amerika hatalmas vidékén. Legalábbis nem ismert hasonlót senki.

– Na persze – mondta Lige Magan –, nem is ismerek mindenkit Amerikába.

Az ügyvéd Briscoe – sose hallottam, hogy más néven emlegették volna – körülbelül hatvanéves volt akkoriban, mikor dolgozni kezdtem nála. A fejét még mindig drótos haj borította, amit egy tégely hajolajjal lapított le. Az a hajolaj. Bűzlött, mint a rohadt káposzta. Amin pedig mindig ámuldoztam, hogy milyen tiszta volt a keze. Persze ő nem kellett a tanyán dolgozzon. De voltak ilyen kis habkő szerszámai, amiket arra használt, hogy a körmeit lekerekítse, és egy ezüst tollheggyel mindig kipiszkálta a legkisebb piszkot is.

Túl öreg volt ahhoz, hogy harcoljon a háborúban, de alighanem jobb is volt ez így, mondta, mert mint sokaknak Tennesseeben, neki is komoly fejfájást okozott, hogy kik mellett tegye le a voksát. Talán az élet oldalán állt… … …

Tartalom

Első fejezet

Második fejezet

Harmadik fejezet

Negyedik fejezet

Ötödik fejezet

Hatodik fejezet

Hetedik fejezet

Nyolcadik fejezet

Kilencedik fejezet

Tizedik fejezet

Tizenegyedik fejezet

Tizenkettedik fejezet

Tizenharmadik fejezet

Tizennegyedik fejezet

Tizenötödik fejezet

Tizenhatodik fejezet

Tizenhetedik fejezet

Tizennyolcadik fejezet

Tizenkilencedik fejezet

Huszadik fejezet

Huszonegyedik fejezet

Huszonkettedik fejezet

Huszonharmadik fejezet

Huszonnegyedik fejezet

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.

www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Rostás Eni
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Hradeczky Moni
Műszaki vezető Takács Klári
Borító Árvai Judit
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2021
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4153 6

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font Licence