Molnár Ferenc

A csókok éjszakája

Novellák és kisregények

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

Az ezüst markolat

I.

A párás és mégis napsugaras őszi hajnalon vékony kis kék füstszalag szállt fel a lovagvár számtalan kéményeinek egyikéből. A jól értesült jobbágy, aki ezt a völgyből látta, tudta, hogy nem a Bíbor Gróf – vagy mint a völgyben nevezték: a Vörös Csirkefogó – reggelijét sütik-főzik a szakácsok. A Bíbor Gróf várában a szakácsok nagy urak voltak, és csak reggel hétkor keltek. A gróf csak délben reggelizett. A jól értesült jobbágy tudta, hogy a kis kék füst mit jelent. Konrád mester, Conradus Superpollingerius kelt ily korán. Ő volt a Bíbor Gróf szerződtetett aranycsinálója, aki Würzburgból jött már másfél éve, s azóta a vártoronyban űzte az alkímiát tökéletes sikertelenséggel.

Konrád mester valóban már talpon volt. Földig érő fekete kabátban állott a tűzhely mellett, melyen titokzatos és bűzletes keverékek rotyogtak. Hosszú fehér szakálla a térdét verdeste, s ha Konrád mester – ami pedig gyakori eset volt – a szakállát végig akarta simítani, le kellett hajolnia. Így is csak ritkán érte utol.

Mindenféle titokzatos eszközök vették körül. A csillagzatok rejtelmes táblázatai függöttek a falakon, csupa mezőkre osztott égboltozat, melyről a sors olvasható le. Körös-körül kemencék, téglából épített kis kohók, erős tégelyek, melyek a pokolban sem olvadnának meg, ólomrudak, csillogó kvarcos kövek, hatalmas fújtatok, amelyek úgy tudtak zihálni, mintha valami megölt sárkánynak elevenen maradt tüdői volnának, s egy sarokban drága, faragott állványon, kristálybúra alatt, bársony vánkoskán egy szemernyi arany, akkora, mint egy rizskásaszemnek a fele.

A mester ránézett erre a kis szem aranyra, és megvakarta a fejét. A Bíbor Gróf az este nagy jelenetet csinált. Megunta, hogy a mester már másfél éve élősködik a nyakán, eszik, iszik, lakik, s azonfelül rengeteg pénzt költ a kísérletekre, anélkül, hogy ennél a szemernyinél több aranyat tudott volna csinálni. Tavaly már egyszer ki akarta dobni a gróf a mestert, de akkor a mester szorultságában létrehozta ezt a kis darabka aranyat. Igaz, hogy ezt úgy csinálta, hogy az arannyá változtatandó ólomrudacskát finoman kifúrta, s a saját költségén aranyporral töltötte meg, de erre a Bíbor Gróf, bármily vörös csirkefogó volt is, nem jött rá. A legnagyobb hókuszpókuszok közepette, pontban éjfélkor beledugta a mester a rudat a tűzbe a gróf szeme láttára, s amikor a tégelyt kivették a rúd alól, ez a szem arany volt a fenekén.

És itt kezdődött a mester kínja. A gróf most már követelte az aranyat.

– Eddig azt hittem – mondta -, hogy Superpollingerianus a legbénultabb agyú ökör a világon. De most úgy veszem észre, hogy Superpollingerianus nem ökör, hanem egy vén csibész, aki tud aranyat csinálni, de nem akar. Ha holnap reggelig nincs jelentékeny tömeg arany a kohóban, fütyülök az utókorra, mely meg fog ezért bélyegezni, de kitépem a szakállát, Magister, és felcipeltetvén önt váram legmagasabb fokára, onnan rúgom le. Quod dixi, dixi.*

Azzal sarkon fordult, megvacsorázott, megnézte az előjegyzési naptárában, hogy melyik falujában van ma egy kis jus primae noctis, és illatos kenőccsel kenvén meg ritkás vörös bajuszát, letrappolt a felvonóhídon.

Ismétlem, ez tegnap este volt. Ma hajnalban pedig a Magister a fejét vakarta.

* Amit mondtam, megmondtam, (lat.)

II.

– Jaj, jaj – így sóhajtott a Magister, miközben undorral fordult el az egyik bűzletes főzettől -, nem tudok magamon segíteni. Aranycsinálásról szó sem lehet, mert egy kopott rézfityingem sincs, minden pénzt, amit a Bíbor Gróftól kicsaltam, törvénytelen gyermekemnek küldtem. Íme, nyolcvannyolc esztendőt bajlódtam végig csalással, s most nem tudom magam a bajból kivágni. A Bíbor Csirkefogó megtartja ígéretét. Ötödéve barátomat, kollégámat, a tiszteletre méltó Paphnucius Ratenowiensist a fülénél fogva szögeztette a várkapura hasonló okok miatt, mint valami denevért. Ó, jaj, ó, jaj, hogy segítsek magamon?

Így siránkozott a mester, miközben többször földig hajolt, hogy utolérhesse szakállát, melyet végig akart simítani.

Mikor így javában törte a fejét, léptek kongottak a folyosón. Egy pillanat múlva nyílott az ajtó, és a boszorkánykonyha kellős közepén ott állott a Bíbor Gróf fenyegetően összehúzott szemöldökkel. Hosszú volt a gróf, sovány, szeplős, vörös sörtehajú, csontos, komisz pofa. Akkora kezei voltak, mint egy legyező. Testhezálló nadrágjából a két térde mint két venyigebütyök, úgy állott ki. Fölemelte arisztokratikusan szőrös, vörös kezét, és apró sertésszemeivel szúrósan vigyorgott:

– Nos, Magister?

A Magister egy kicsit leült a levegőben. Vagy legalábbis úgy tett, mintha le akart volna ülni. Nyelt egy nagyot, szárazat, ónixszínűvé zöldült, és ájuldozva rebegte:

– Nos? Mi az a nos?

– Nos, az nos – monda hidegen a gróf.

Rettenetes pillanat volt. A helyzet komolyságát súlyosbította az, hogy a gróf, szokásától eltérve, már ily kora hajnali órában fölkelt. Látszott, hogy komolyan veszi a fenyegetését. Halotti csönd uralgott a teremben, csak a bűzös gyökerek főzetei rotyogtak bele szemtelenül a csöndbe.

– Gróf – szólalt meg végre a mester -, nincs arany.

– Akkor ide a szakállal – kiáltott a gróf, és már ugrott is a mester felé, aki azonban átnyalábolván öles szakállát, a bal vállán át a hátára dobta azt.

– Megállj, uram! – ordított kétségbeesetten. A gróf visszahőkölt.

– Mi az?

– Arany nincs – nyögé a Magister -, de van jobb.

– Micsoda?

Magister Conradus Superpollingerianus e pillanatban egy retteneteset nyelt, de ez már nem volt száraz. Összefutott a nyál a szájában ama finom hazugság gondolatára, mely az eszébe ötlött. Érezte, hogy meg van mentve.

– Micsoda? – kérdezte újfent a gróf, szigorú pillantással.

– Valami, ami jobb, mint az arany.

– A bölcsek köve?

– Nem.

– Hát mi?

– Az örök szerelem boldogsága! – mondta a mester, és hirtelen nyelt egyet.

A gróf az orra gombját simogatta. Ez volt nála a hitetlenség jele.

– Megegyem ezt? – kérdezte. – Megegyem ezt a hazugságot is, mint ahogy megettem másfél év óta minden prolongációs csalásodat, öreg szégyenfolt a tudomány egén?

„A habozás már ötven százaléka a hitnek” – gondolta a mester, s most már nagy nyugalommal hazudott tovább.

– Kísérletezés közben – monda – feltaláltam a módját annak, hogy hogyan lehet minden nőt meghódítani.

Most már nagyra meresztette a szemét a gróf. Ismert szoknyavadász volt, de soha nem ment semmire az előkelő hölgyeknél. Ragyogott az örömtől.

– Az ezüstöt – folytatá büszkén mosolyogva a mester, miközben lassan visszahúzta előre a szakállát -, az ezüstöt porrá reszeltem, és kifőztem az Asperula Odorata és az Azarum Europaeum gyökerének levében. Ez a tény. A vegyarány, az már az én titkom. Íme…

És fölemelte az egyik tégely födőjét, amelyben valóban ezüstszemcsék főttek egy orrfacsaró, keserű lében. Az este kotyvasztotta ezt, találomra.

– És?

– És ebből az ezüstporból ezüstöt öntök, finom lemezzé verem, a finom lemezzel be méltóztatja vonni a kardja markolatját, s miközben teszi a szépet a nőnek, bal kezét a kardja markolatján tartja. Nincs nő, grófnő, őrgrófnő, határgrófnő, hercegnő, fejedelemnő, sőt királynő sem, aki ennek a varázsnak ellent tudna állani. Ezzel a karddal minden nőnél sikert ér el.

– Hm – monda a gróf. – Zicherre mehetek?

– Zicherre – felelt a Magister.

Még aznap este készen volt az ezüst kardmarkolat.

– Időt nyerek vele – monda magában a mester savanyú ábrázattal, s hogy le ne kelljen hajolnia, két részletben simogatá végig szakállát, baljával fölemelvén azt.

III.

A környéken hamar híre ment a dolognak. A szomszéd várakban nagy, zöldarany szoknyákba bújt, fülig érő csipkegalléros asszonyok súgtak össze, s mindenütt a Bíbor Gróf ezüst markolatjáról beszéltek. Három nap se telt el, és Conradus Superpollingerianus tizennyolc ajánlatot kapott különböző főuraktól, akik egész életére vagyont és ellátást biztosítottak neki, ha közli velük az ezüst markolat készítéséhez szükséges vegyarány titkát. De a Bíbor Gróf túllicitált mindenkit, s nem bocsátotta el várából a Magistert.

És negyednapon elment hódítani az ezüst markolattal. Első útja a szomszéd várkastélyba vezetett, melynek ura külországban járt. Nem volt otthon más, csak a szép várúrnő, meg az ő harminchárom csinos udvarhölgye. Ez volt a Bíbor Gróf nőállománya eddig is. De minden nő mindig kinevette a rút, vörös agglegényt. Most azonban valami megmagyarázhatatlan izgatottsággal várták. A harminchárom nő mind jelentkezett, hogy fogadja a Bíbor Grófot. Mindenik azt mondta, hogy ő nem fél az ezüst markolattól. De a várúrnő lefújta a mozgalmat, s ő maga, az erény mintaképe, asszonyai erkölcsének rideg őre, ő maga fogadta a Bíbor Grófot.

Lágy pamlagon hevert, mikor a Vörös Csont (mert így is nevezték) belépett. Akkor elébe ment, és megkínálta hellyel. A Csont utálatosan mosolygott, és leült egy zsámolyra, lovagi szokás szerint a térdei közé téve a kardját. Az úrnő, aki eddig nem mert a kardra nézni, most lopva odapillantott. Szinte megdermedt. A drágakövekkel kirakott markolat helyén egy egyszerű ezüstmarkolatban végződött a kard. Valami tompa fénye volt ennek az ezüstnek, amely kísértetiesen világított a szoba félhomályában.

Észre se vették, a nehéz függönyök mögött minden asszony kandikált. Mind izgatott volt, s mindnyája előtt rémesnek tűnt a hajdan nevetséges gróf.

– Szép idő van – mondta a Vörös Csont.

– Úgy van – felelt az úrnő, kissé megkönnyebbülve, mert látta, hogy a gróf nem teszi kezét a markolatra.

– Se hideg, se meleg – szólt a gróf.

– Kellemes – monda a szép asszony.

– Délben meleg van, de az esték hűvösek – mondta halkan a Vörös Csont -, az esték hűvösek, de a mai alkonyat a legszebb, mert van-e szebb alkonyat, mint az, amelyet az ember egy szép asszony társaságában tölt?

Azzal szép csöndesen, lágyan rátette nagy, szőrös kezét az ezüst markolatra.

Az úrnő, aki eddig mereven nézte a markolatot, most összerezzent. A nehéz függönyök megmozdultak: az asszonyokon végigfutott a kellemes borzongás.

– Rátette a kezét – mondták halkan az elöl állók a hátrébb állóknak.

– Rátette… rátette… rátette… – terjedt suttogva a sok selyem közt.

Az úrnő most már nem tudta levenni a szemét a markolaton nyugvó kézről. A Vörös Gróf vegyes butaságokat beszélt, s az úrnő nem figyelt rá.

– Eh – gondolta magában -, ostoba babona az egész, mi az ördögnek nézzem?

De alighogy levette róla a szemét, ismét visszanézett rá. A gróf közelebb húzta a zsámolyt hozzá, most már görcsösen szorítva a markolatot. Az úrnő megijedt.

– Miért ijed meg tőlem? – kérdé mosolyogva a gróf. – Hisz én nem akarom bántani magát, sőt… sőt ellenkezőleg. ..

– Talán jobb volna – suttogott a függöny mögött egy asszony -, ha magukra hagynók őket…

Halk, lopódzó nesz hallatszott. A hölgyek ajakra tett ujjal sompolyogtak szét.

– Régóta szeretem önt – mondta a Vörös Csirkefogó, meleg hangon.

Az asszonynak fojtogatta valami a torkát. – „Képzelődés” – gondolta.

– Imádom…

Az asszony mereven nézte a kezét. És megszólalt:

– Ha szeret, eressze el a kardja markolatját.

– Soha! – kiáltott szenvedéllyel a Vörös, és az asszony mellé ült.

Az asszony reszketett, mint a nyárfalevél.

– Szép vagy! – ordította a Vörös Csont -, szép vagy, mint az esti csillag, és őszintén mondom, mucusommá teszlek! – Fogta, fogta, egyre fogta a kardot.

„Nem ereszti el” – gondolta az asszony rémülten -, „nem ereszti el, végem van.”

Fel akart kelni, de abban a pillanatban egy ritkás, szúrós bajusz szálait érezte az ajkán. Sikoltani akart, de a gróf már átölelte a vállát hosszú, erős karjaival. Hátrabágyadt szép feje, és érezte, hogy a Vörös Csont nagy tenyerébe fogja fel a lankadó fejet, és mint valami forró eső, úgy veri az ajkát szaporán, sűrűn a csók.

– Enyém vagy – mondta két csók közt a gróf, bal kezével a kardját fogva.

– A tiéd – lehelte az úrnő.

IV.

– Hát mi a vegyarány? – kérdezte tíz év múlva a haldokló Magister Conradus Superpollingerianustól a Sötétkék Báró, aki a tudóst a Vörös Gróftól százezer aranyért váltotta meg, mert nagy nővadász volt, s látta, hogy a Vörös Gróf tíz év óta a szó szoros értelmében lekaszálja a legszebb nőket az ezüst markolat segítségével. – Mi a vegyarány?

– Fene van, nem vegyarány – nyögte az ágyban a Magister. – Ezüst markolat, jáspispityke, cinsarkantyú, arany patkószög, mindegy. A férfiról le kell rínia annak, hogy biztosra megy, ez a vegyarány. Feltétlen meggyőződés, hogy sikerülni fog a hódítás, ez a vegyarány. Aki így jön, az elől nincs menekvés. De hinni kell az ezüst markolatban, mert különben a nő sem hisz benne. Most aztán: ezüst markolat, jáspispityke, cinsarkantyú, arany patkószög, jó modor, szépség, bátorság, diszkréció mind egykutya. De most, hogy ezt elmondtam, ó, Sötétkék Báró, most már te hiába mégy a nőkhöz az ezüst markolattal, mert már nem hiszel benne. És a nők meg fogják érezni azt, hogy te nem bízol a hatalmadban. És fel fogsz sülni mindenütt, Sötétkék Bá…

Nem fejezhette be a mondatot, mert a Sötétkék Báró fejbe ütötte. Tíz perc múlva anélkül is meghalt volna, de a báró ezt így jobbnak találta.

Így halt meg Magister Conradus Superpollingerianus, az ősz csaló, egy igazságért.

Nagyon könnyű történet

Tulajdonképpen nem is történet ez, hanem valami nagyon könnyű nyári emlék, olyan súlytalan, hogy ha nem írom le, a szél magával viszi. Könnyű nyári valami ez, még csak talán nem is emlék. Három gyerekről van benne szó, akik egy délelőttön, mikor aranysárgán sütött a nap egy fényeszöld hegy oldalára, együtt játszottak. Ha meg kellene mondanom, hogy mit játszottak, nem tudnám. De ide-oda szaladtak, nevettek, aztán megálltak, és felboncoltak egy zöld mogyorót, majd megint nevettek, és szaladtak és kiabáltak. Ezt játszották.

A hegyoldal alul országútban végződött, fenn pedig mogyoróbokrok állottak párhuzamosan az országúttal, a mogyoróbokrok mögött keskeny, árnyékos út húzódott, a keskeny út fölött pedig villák és kertek voltak. Most már mindenki tudhatja, hogy hol játszottak. Legalul volt az országút, aztán jött a lejtő a zöld gyeppel, aztán a mogyoróbokrok sora, aztán a keskeny út, aztán a kerítések, kertek és a nyári házak. Az eperfa fenn állott, ott, ahol a mogyoróbokrok szegélyezték a gyepet, mint valami szép zöld bársonyszoknyát a csipke. Az eperfa öreg és tekintélyes volt, szinte tiszteletet parancsolt, s éppen ezért a gyerekek mindig felmásztak rá, tiszteletlenül cibálták a gallyait, és megrázták az üstökét.

A gyerekek hárman voltak.

Egy lány és két fiú.

– Hopp, hopp! – kiabált a lány, és felmászott az eperfára. Rövid fehér szoknya volt rajta és kék trikóing, amilyet csak fiúk szoktak hordani. Nem is trikóing volt az, hanem „rigóüng”, amely elnevezés illedelmesebb, mint a másik, amely két testszagú szóból van csinálva. És így már nem is érdemel megrovást a lány, mert tizenhárom-tizennégy éves korában még a hercegnő is viselhet rigóüngöt. De domborodott az üng alatt, kerek volt, kissé kövér, fiatal volt és piros, és mondom, felmászott az eperfára kizárólag azért, hogy lenevethessen róla.

– Hopp, hopp!

Ezt kiáltotta, és egyre följebb mászott. Nyekkentek, roppantak az ágak alatta, de ő nem bánta. A tekintélyes eperfa nem szerette az ilyen kövér madarat, de a madár nem nagyon kérdezte, hogy szereti-e őt az eperfa vagy sem. Mikor már fenn volt a tetején, a sűrű lomb között, akkor lenevetett a fáról.

Most a fiúk a fa alatt álltak, és az egyik felkiáltott:

– Gyere le!

A lány lekiáltott:

– Nem gyövök le!

Most a másik fiú hátrált, hogy jobban lássa, és most ő kiáltott föl:

– Gyere le!

– Nem gyövök le! – felelt a lány, és nevetett, sőt úgy tett, mintha még följebb akarna mászni. Ami rendjén is van, mert fiúfelfogás szerint az ember azért mászik a fára, hogy lejöjjön róla. De a leányfelfogás az, hogy ha az ember már egyszer fönn van a fán, akkor ezt arra használja ki, hogy ne jöjjön le, ha hívják.

A fiúk most mogyorót hajigáltak föl a fára, de a kövér madár tudomást se vett erről.

– Hát jó, gyere le – mondta az egyik -, nem csókolunk meg.

És most kisült, hogy miért mászott a lány a fára. Az ember, mikor még fiú, addig szalad, nevet és kiabál, és addig boncolja szét a zöld mogyorót, amíg egyszerre csak minden átmenet nélkül megcsókolja a lányt. Vagy legalábbis meg akarja csókolni. Ha a lány erre elszalad, sőt felmászik a fára, ez az ő védekezése. Ő szaladhatna haza is, a villába, de nem teszi.

Ő a fára mászik, mert az Isten őt úgy rendezte be, hogy ne szaladjon meg a csók elől, hanem csak nehezebbé tegye a dolgot. De ezt csak a jó Isten tudta, a lány nem tudta, a fiúk se tudták. A lány a fára mászott, mert kedve volt hozzá. A fiúk pedig azt mondták, hogy szemtelen, ha a fára mászik egy rongyos csók elől, s még jobban szerették volna most már megcsókolni.

Most tehát, mint valami szomorú kis villamos áram, járt köztük ennek a csóknak a gondolata: fel a fára a földről, le a fáról a földre.

– Hihi! – vihogott fenn a lány, és kinevette a fiúkat. Az egyik tizenhárom éves volt, a másik tizennégy. Vézna gyerekek voltak mind a ketten, nem nagyon szoktak fára mászni.

A lány lekiáltott:

– Gyertek föl a fára. Csönd. Nem feleltek.

– Gyertek föl a fára – mondta halkabban a lány -, és aki előbb jut föl ide hozzám, az megcsókolhat.

– Esküdj – mondta az egyik.

És most megint csönd lett, mert a lány nem esküdött.

A fiúk nem tudták volna megmagyarázni, hogy miért, de érezték, hogy ez a kis csönd többet ér, mint az esküvés.

– Indulás egyszerre – mondta a lány -, én majd hármat olvasok.

Nevetett, most már egy kicsit ijedten, szinte komolyan, és ezt mondta lassan, nagyon fontoskodva:

– Egy, kettő.

Aztán csöndesen, talán ez volt életében az első érzéki hangzású szó, hozzátette:

– Három.

A fiúk elkezdtek mászni. A kisebbik volt előnyben. Nem hangzott egy árva szó sem. Nyögtek, kínlódtak a fatörzsön, szuszogtak nagyokat, de nem szóltak. A lánynak megmeredt egy kis mosolygás az arcán, amely elkomolyodott. Ő is csendes volt, némán nézte a kínlódást, amely őérette történik, és nem tudta, ki lesz az, aki meg fogja csókolni. Már az első ágakhoz értek. Ügyetlenül másztak, meg-megcsúsztak, törték az ágakat, és a levelekbe markoltak.

– Hopp! – mondta a nagyobbik, és lenézett.

Alatta jött a kicsi. Most megfogott egy ágat, de ez eltörött. Egy másik ág után kapott, de megcsúszott, egy pillanatig a kezével fogta az ágat, így lógott a levegőben, aztán a súlya húzta lefelé, az ág nem volt elég erős, lassan lehajlott, lassan eltörött, és a fiú leesett a földre.

A lány megijedt fönn, és az ujját a szájába kapta. A nagyobbik fiú lekiáltott:

– Oszi!

A kicsi a földön feküdt, és nem felelt.

– Oszkár! – kiáltott a nagyobbik megint, s erre felült a földön a kisfiú. Fájdalmasan nézett a fára, fel akart kelni, de nem tudott. A mogyoróbokrok közt megjelent egy asszony.

– Mi az? – kiáltott feléjük.

– Az Oszkár leesett – mondta a lomb között a nagyobbik fiú, de nem jött le. A lány fenn ült, összehúzta magát, elbújt. Néma volt, nem is pisszent. Az asszony odament a kisfiúhoz, fölemelte és bevitte a villába. Az anyja volt.

A fán mozdulatlanul ült a lány, és némán állott a fiú. A villa felől sírás hallatszott. A kisebbik fiú sírt. Mind a ketten figyeltek, ijedten. Csönd volt.

Most lassan, komolyan lejött a fiú a fáról. Óvatosan kereste a vastagabb ágakat, s a legalsóról vigyázva ugrott a földre. Mikor lenn volt, elkezdett lefelé jönni a lány is. A fiú állott, és a villa felé nézett, ahonnan, ha nagyon figyelt, még mindig hallhatta a síró kiáltásokat, de most már tompábban, mintha a villa valamelyik szobájából jönnének. A nap sütött, és meleg déli szellő járt a hegyen.

A lány leugrott a fűbe, és odament a fiúhoz.

– Valami baja van? – kérdezte.

– Igen – mondta a fiú.

– Nem tudott fölkelni?

– Nem.

Hallgattak. Aztán a lány a villa felé nézett.

– Szegény.

Elindultak, lefelé az aranyzöld lejtőn. Mentek, mentek, egy szót se szóltak. Aztán a fiú megállt. Piros volt az arca, a szeme sötéten ragyogott. Megfogta a lány karját, és mély hangon szólt:

– Most majd be fogsz hozzá menni, és… be fogsz hozzá menni, és megcsókolod.

– Szegény – mondta a lány.

A fiú mereven és bután nézte a leány arcát. Még mindig fogta a karját, egyre erősebben. Megint mondta, kérdő pillantással:

– Be fogsz menni szegényhez, és megcsókolod.

A lány engedett a fiú kezének. Közelebb ment hozzá. Most egészen egymás mellett állottak, és a lány a fűbe nézett. Aztán lehajolt, és gyökerestül kirántott egy marék füvet.

A fiú ráförmedt:

– Mit csinálsz?

A lány felnézett rá, nagyra nyitott szemmel, és nagyon csöndesen mondta:

– Nincs jogom egy füvet kitépni? Nekem jogom van egy füvet kitépni.

Nézték egymást. Aztán a lány megölelte a fiút és megcsókolta. Azt mondta egyszerűen:

– Téged szeretlek.

Most olyan nagy csönd lett, hogy tisztán lehetett hallani a villából a fájdalmas sírást.

– Szegény – mondta hirtelen elkomolyodott arccal a lány. A fiú bosszankodó arccal húzta odébb. De itt is hallották a kiáltást, és a lány megint mondta:

– Szegény…

Akkor megfogta a fiú a karját, és leszaladtak a lejtőn, le, le egészen az országútig. Ott egy szekér csörömpölt el előttük, és fehér porfelhőt vert fel. A fehér porfelhőben állottak, most már nem hallottak semmit, csak az egyre távolodó szekérzörgést. És a fiú elkapta a lány fejét, és megcsókolta egyszer, kétszer, ötször.

– Szegény! – mondta a lány, és védekezett a csókok ellen. – Sze… gény…

Kapta, egyre kapta a csókot, húszat, harmincat, ezret, és közben, amikor levegőhöz jutott, egyre mondta:

– Sze… Vagy ezt:

– …gény.

És a fiú nem hagyta szóhoz jutni, csak mikor elfáradt. Akkor a lány a nyaka köré fonta karját, s visszacsókolta egyszer, kétszer, százszor.

– Szegény – mondta minden csók után. Nevetett. Nagyon nevetett, és most a fiú arca volt halálosan komoly. Úgy érezte, hogy gyűlöli a lányt, hogy szeretne egy kést a szívébe szúrni. És átkarolta és megölelte, és meg akarta csókolni, de a lány kiugrott a karjai közül, és elszaladt. A fiú utána. Az országúton szaladtak, elöl lobogó hajjal a lány, utána mellére szegett fejjel a fiú. Porzott utánuk a fehér út. A lány sikított, és beszaladt egy házba. A fiú megállt, lihegett, várt, és mivel a lány nem jött ki többé, lassan visszafelé indult az úton. Felmászott a lejtőn, letépett egy zöld mogyorót a bokorról, és szétboncolta. Aztán eldobta, és sokáig nézett le az országútra. Ez volt az egész történet.

A nimfák

A rekkenő hőségben mozdulatlanul állottak a babérfák a parton. Egy fűszál se moccant, s a távoli szigetekig aranyban és égő kékben fürdött a tenger. Néha-néha halk loccsanások hívtak fürödni a sziklák mögé, ahol a babérbokrok alatt lustán szunyókáltak a kis öblök.

A nyaralókon túl, ahol már csak a megvékonyodott parti út jelzi a kultúrát, lányok fürödtek. Vidám seregben vonultak oda öten-hatan, egy kis gyékénnyel falazott gunyhóban csináltak vízi toalettet, s azontúl hűsöltek, lubickoltak, csapkodták a vizet. Fehér arcukon vízgyöngyök peregtek, s a viaszkos sapkák alól csakhamar kifordultak a dús hajfonatok, vége lett a vigyázatnak, oly jó, oly hűs, oly nagyon kellemes volt a víz.

Felettük rózsák virultak a parton. A májusban nyíló, kövér déli rózsák, amelyeknek nehéz illatát lehozta a víz fölé egy gondolatfinom lebbenése a levegőnek. Tíz-húsz nagy bokor, mind teli volt halványpiros rózsával. A dús virágok egymásra hajoltak, nagy piros csomókba borultak, úgy, hogy alig látszott tőlük a bokor zöldje. Még feljebb egy kerítés volt, az meg valósággal eltűnt a sok rózsa közt. Rákapaszkodott a bokor, telirakta nagy rózsabokrétákkal, minden rózsával volt tele, a part, az út, a hegyoldal.

A lányok ezt nézték. Tetszett nekik a babérbokrok zöld hátterébe halványpiros foltokat vető gazdag virulás, kicsit be is hunyták a szemüket, amikor a partról lesuhant a tengerre a babérszag meg a rózsák lehelete.