Schäffer Erzsébet

INDIÁN NYÁR

© Schäffer Erzsébet, 2022

© Central Kiadói Csoport, 2022

Borítókép: Szabó Zoltán

Borítóterv: Tabák Miklós

ISBN 978-963-614-160-8 (papír)

ISBN 978-963-614-161-5 (epub)

Megjelent 2022-ben

a Central Kiadói Csoport gondozásában

1037 Budapest, Montevideo u. 9.

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

Felelős szerkesztő: Faludi Laura

Korrektúra: Keszthelyi-Kiss Judit

E-book: Scriptor Kft.

„– És akkor most vége is a mesének, igaz?

– Igen.

– Ebben a mesében minden jóra fordult.

– Miért, baj?

– Dehogyis. Éppen az a jó benne… A valóságban is minden jóra fordul?

– A valóságban? Nem. Sajnos nem.

– Akkor ez egy nem igaz mese volt?

– Dehogynem. Azt jelenti, hogy mi mind a ketten nagyon-nagyon akarjuk, hogy a valóságban is jóra forduljon minden.

– Én is nagyon-nagyon akarom. Te mondtad, hogy nagyon-nagyon kell akarni. Akkor is, ha nem biztos, hogy sikerül.”

LÁZÁR ERVIN:

SZEGÉNY DZSONI ÉS ÁRNIKA – RÉSZLET

INDIÁN ÉNEK

Játszani örökké, komolyan…

„Tiéd az éjszaka és tiéd a nappal. Kezed műve a hajnali harmatcsepp és a Nap. Add, hogy ma jókedvű és tiszta legyek, a Világosság fia…”

Kaparom a tepsiből a fasírozott leragadt zsírját. Megkenem a kenyeremet. Vékonyan, bár vastagon szeretném. A fokhagyma zöld csíráját vágom rá, és henger alakú lilahagymát szeletelek a tetejére. Amúgy sem tudok betelni a kenyérre fektetett püspökszín korongok gyönyörű rajzával, de amikor ráspriccelem az almaecetet, ezek a mandalának beillő hagymakarikák színjátszó játékba kezdenek. A sötétlilából világoslilába és rózsaszínbe váltanak. A mindenség van a kenyeremen.

Nézem, a hagyma megfogta a kezem, lila minden ujjbögyöm. Leülök, előttem a kenyér. Jó lenne most csöndben lenni. „Add, hogy ma jókedvű és tiszta legyek…” Mormolom az imát, de szanaszét csúsznak a gondolataim. Minden hajnalban így járok. Minden hajnalban, amióta nem találom a helyem.

Most hallottam vagy olvastam, hogy egyetlen napon az ember agyán nagyjából hatvanezer gondolat fut át, villan föl, bomlik ki, vagy marad torzóban. Hatvanezer? Százezernek érzem, milliónak. Jönnek, tódulnak. Vallomások, illúziók, hitek, emlékek, bennük összeomlások és feltámadások, rádöbbenések. Összefüggéstelenül. Apám, akinek hátrahagyott búcsúlevelét soha nem olvashattam. Anyám ágya mellett a használt fogpiszkálók, amiket nem engedett kidobni. Szerelmek és félelmek. Megkönnyebbülés. Arcok végtelen sora. Gyereksírás és férfimosoly. Nincs vége, csak amikor néhány pillanatra visszaalszom. Egyik gondolat fonódik a másikba, nincs határ és nincs idő, és tér sincs. Bennem zajlik minden.

Nem viselnek meg ezek a hajnalok, már várom az álom és ébrenlét határán mozgó képeket. Életem vágatlan filmjét?

Nemrég egy őszinte levelet kellett írnom. Egyszer csak eljön az ideje az őszinte leveleknek.

„Sok változás ment végbe rajtam. Kívül-belül, de a belül a fontosabb. Valahogy megcsappant a kedvem, és el-elhagynak a szavak. Már nem tudok, ahogy szoktam, éjszaka és hajnalban írni, nappal pedig nagyon rossz hatásfokkal. És ha igaz, hogy Bach óta nem született zene, úgy ez a szavakra is igaz lehet: már mindent megírtak! Talán ezért menekülök a gépemtől. Mennék ki, a világba!

Újabban lassan és hosszan csinálok mindent, a reggeli felkeléstől a főzésig. Leveszek egy könyvet, benne ragadok, pedig mást kellene csinálnom. Kinyitom a szekrényt, hogy átpakolok – öt napig tart. Közben egyfolytában ott az érzés, hogy el, el, kifelé. Erdőbe, vízpartra, nézelődni, gereblyézni, menni. A földön, a füvön, az ösvényeken járva érzem magam biztonságban.”

Már csak az egyszerű dolgok érdekelnek. Az imént a vörösbegy a meggyfa ágán, az unokám telefonhívása. A szelet zsíros kenyér hagymával. Arra a szabadságra vágyom, amit ez az életkor egy öreg indiánnak adhat. Minden porcikámban érzem az öregkor szabadságát, és felszabadult vagyok tőle. Azt is mondhatnám, boldog. Egy barátom megkérdezte, nem búsulsz? Nem, mondtam. Csak jobb volt, amikor ketten voltunk.

Most néztem végig Visconti hatvanháromban készített, végtelenül lassú, hosszan kitartott jelenetekkel teli, Lampedusa regényéből írt gyönyörű filmjét. A párduc hőse, az idősödő Salina herceg rálát nem csupán Szicília, hanem nemesi családja és saját maga életére, benne a széthulló jövőre. S miután a fiatal, gyönyörű Angelicával végigtáncolja a filmművészet és a világirodalom egyik legszebb keringőjét, magában sétál haza. Az éjszakában a poros téren pap siet át, egy rongyos házhoz viszi az utolsó kenetet. A herceg fél térdre ereszkedik a porban. Sokáig marad így. Egy csillagra néz, aztán feláll, elindul, és lassan eltűnik alakja a hajnalodó sikátorban.

vannak vidékek gyönyörű

tájak ahol a keserű

számban édessé ízesül

vannak vidékek legbelül

szavak sarjadnak rétjein

gyopárként sziklás bércein

szavak kapaszkodnak szavak

véremmel rokon a patak

szívemben csörgedez csobog

télen hogy védjem befagyok

páncélom alatt cincogat

jeget-pengető hangokat

tavaszok nyarak őszeim

maradékaim s őseim

vannak vidékek viselem

akár a bőrt a testemen

meggyötörten is gyönyörű

tájak ahol a keserű

számban édessé ízesül

vannak vidékek legbelül

(KÁNYÁDI SÁNDOR: ELŐHANG)

JÓ NEKED VELEM?

Amikor kicsi vagy, akkor az Isten nagy bennünk.

Amikor te vagy nagy, akkor az Isten kicsi bennünk.

A filozófus rigó a vékonyabbik villanydróton ült. A drót majdnem elérte az öreg diófa magas ágát. Nem is értettem, miért nem az ágra száll. Mégiscsak kényelmesebb. A biztonságról nem is beszélve. Próbáltam sugalmazni neki, a helyedben én az ágat választanám. De a rigó úgy gondolkodott, mint az ötéves Máté gyerek. Habos tortát ettek, és Máté a habbal kezdte.

– Én a te helyedben a habot hagynám utoljára – mondta a mamája.

Máté elgondolkodott – filozófusalkat volt ő is –, és ezt válaszolta:

– A te helyedben igen, de én az én helyemben vagyok.

A rigó amúgy nem ült, állt. Testéhez képest úgy templomtoronnyi magasságban volt a kerti asztal fölött. Vékony lábával kapaszkodott. Erőlködés nem látszott rajta. Föltettem a teavizet, és az ablak mögött leselkedtem, alig másfél méterre tőle. Tojó volt, barna tollú. Gondolataiba merülve nézett a világba. Sokáig. Már azt hittem, beteg, amikor heves mozdulatokkal tisztálkodni kezdett. Tollát fölborzolta, kétszer akkorára nőtt, csőrével a begyét csipkorászta, aztán a szárnya tövét, a hasa alját, majd a másik szárnya alatt kezdett dolgozni. Hátracsavarta a fejét, a hátát is végigcsipkedte. Minden tolla az égnek meredt, olyan volt, mintha felfújták volna. Vad hévvel vágta a csőrét a felborzolt tollak közé. Olyan mulatságos volt az önmagával ilyen hevesen foglalkozó apró madár ott a vékony villanydróton a magasban, az ablak mögött hangosan nevettem.

Fordultam volna el, de a kora reggeli kis etűdnek még nem volt vége. Már fölforrt a vizem, amikor egy csillogóan fekete szárnyú feketerigó repült a villanydrótra. A hím. Élénksárga csőrrel. Ezen is nevettem, mert az jutott eszembe, annyira élénksárga a csőre, mint idősebb férfiakon az élénkpiros tornacipő. De ez a hím fiatal volt. Feladattal érkezett. Szorosan a barna szárnyú mellé telepedett, és elkezdte csipkorászni a csőre tövét. Nem kifejezett udvarlás volt. Inkább valami noszogatás féle, na, elég az önfeledt lógásból, kedvesem, gyere haza, nem bírok velük! Az asszonyka mindent értett, puhán ledobta magát a drótról, és az orgonabokrok fölött elsuhant. A hím várt egy kicsit – az önérzet az önérzet –, aztán azzal a bársonynál is puhább repüléssel, ami csak a rigók sajátja, ő is eltűnt az orgonabokrok irányába.

Jó neked velem? – kérdeztem egyszer, óvatosan, amikor kicsinyhitű voltam, és mindent igazolva akartam látni és hallani. Harminc fölött az ember felelős az arcvonásaiért, mondtam magamban, de akkoriban csak a saját tükrömbe néztem, és ott azt láttam, amit látni akartam. S bár mantráztam a szeretett sorokat: Hiába fürösztöd önmagadban, csak másban moshatod meg arcodat, magamat láttam, magamat néztem, magammal voltam elégedett vagy elégedetlen. És megkérdeztem újra. Jó neked velem? És próbára tettem magunkat, és hajnalban jöttem haza hideg lábbal, vacogva. Nem csináltam semmi rosszat, ahogy azokon az éjszakákon sem, amikor fönt maradtam, hogy amikor már mindenki alszik, végre egyedül maradjak. Erre vágytam akkor, vele, velük – egyedül lenni. Nem volt tétje, nem volt célja. De csak így tudtam nagy levegőt venni, dolgozni vagy csak ellenni az asztalomnál, olvasni megszakítás nélkül sokat. Néha felálltam, kimentem a nagyítós tükörhöz a fürdőszobába, nyomkodtam a mitesszereimet, grimaszokat vágtam. Volt, hogy megfőztem a másnapi ebédet, és hálás leveleket írtam azoknak, akik aludtak.

Szaporodtak a ráncok, és lassan elmaradt a kérdés: Jó neked velem? Talán mert időközben, ha a magam tükrét nem is törtem össze, őszintébb tükörnek mutatkozott a tied. És egyszer csak, hosszú-hosszú próba után megkaptam a valaha vágyott egyedüllétet. De akkor már nem vágytam rá.

Bátran viseld magányodat,

én számon tartlak téged,

ne hagyd a sorsod csillagokra,

benned érjen a végzet.

Vállad két éber sarka közt

ha sisteregve átcsap,

tudom, több vagy mindannyiunknál,

benned vakít a bánat.

Légy hát, akár az állatok,

oly nyersen szép és tiszta,

bátran figyelj, mint ők figyelnek

kegyetlen titkaikra.

S egy éjjel, magad sem tudod,

mint égig érő ének

feljönnek benned napjaid,

a halhatatlan évek:

az este nem lel senki rád,

az este sírva, késve

hiába járják pitvarod:

csak én látlak. Vagy én se.

(PILINSZKY JÁNOS: MAGAMHOZ)

A HÁTSÓ KAPU

Légy társa a Teremtőnek!

Minden visszaköszön. Minden történet, minden arc, minden fontos pillanat.

Tomboló szélre ébredtem. A kora hajnali esőnek nincs nyoma, csak a nyugágy nedves vászna árulja el, hogy esett. A gesztenyék ragacsos gyertyái még épphogy készülődnek, az elvakult orkán nem tud kárt tenni bennük. Az ibolyának meg legfeljebb végigsuhintja illatos palástját, beterítve velük az egész kert. Tépi az ágakat a szél, fúj, mint valami megveszekedett láthatatlan óriás, a babérmeggy leveleinek csak a fonákját látni. A cinkék most sehol, a verebek is elvackolódtak, nincs esélyük ebben az eszeveszett kavargásban.

Mit csinál a szél, amikor nem fúj? Ezt kérdezte, és a szemembe nézett. Idős nő volt, hátrasimított haja kis kontyban ért véget. Egyedül nevelte az unokáját. Születése óta. Szép arcú, arányos testű felnőtt férfi volt már az unokája, a nevére is emlékszem. Hibás gyereknek született. A nagymama kérése hívta életre. S hogy ne fájjon a léte senkinek, hogy ne mondják ki a vádat – maga akarta! –, elvitte a szobakonyhájába. Etette, pelenkázta, dédelgette. A nagyfiú dödögő éneke most áthallatszik a konyhába, ahol az idős nő azt kérdezi, mit csinál a szél, amikor nem fúj.

Minden visszaköszön.

Anyut fürdetem. Kerek, piros műanyag széken ül, a zuhany rózsája elől minduntalan elfordítja a fejét. Nincs rá oka, vigyázok, hogy csak a testét érje a víz. Hagyd már, elég lesz!, mondja. Nem esik jól?, kérdezem, finom, meleg víz. Elég már, fiam, mondja újra, és engem hirtelen elkap valami türelmetlenségben megnyilvánuló keserűség. Miért nem tudja élvezni a finom, frissítő zuhanyt?! Miért nem tud örülni, amikor szeretném, hogy örüljön?! És oka is van rá! Anyu ekkor hirtelen mozdulatot tesz, kicsúszik alóla a szék, a vizes kőre zöttyen. Fölcsattan. Mondtam, hogy elég…! Bocsánatkérően nevetni próbál, nekem szivárognak a könnyeim, van abban minden, ijedtség, düh, megbánás, tehetetlenség és a sejtés, hogy akkor billent föl a szék, abban a pillanatban, amikor türelmetlen lettem, és szeretetlen, mi az, hogy nem jó neki, ami pedig jó! Most húznám fel a földről, de a vizes bőr síkos, a testét nem bírom el. Azt hiszem, törülközőt borítottam rá, szárítgattam a hátát, míg odaért a segítség.

Már nem akarom mentegetni magam. Olykor még belecsúszom, de rájövök, semmire nem visz. Ahhoz, hogy a vágyott egyszerű és teljes élethez eljussunk, az önostorozással fel kell hagyni. Aki valamit tesz, ebédet főz, könyvet ír, gyereket nevel, gerendát ácsol – az olykor hibázik. A ló négy lábon jár, mégis megbotlik, mondták a régiek. És egy ilyen botlás nem szabad, hogy bűntudatot okozzon. A bűnbánat – tilos összekeverni – az mást takar.

Gyerekkorunk óta faragnak rajtunk. A szüleink, a tanáraink, a főnökeink, a külső világ. Mert nem vagyunk elég jók. Nem nevelést mondok, nem példát, nem játékot, nem tapasztalást – ezek mind segítő elemek a felnövekedésben. A faragás az valami más. Olykor az elevenünkbe is találhat az a jó szándékú kés, s olyan forgács hullik a semmibe, amiért kár, s amit már soha vagy csak nagy munkával tudunk visszaragasztani. Azt hiszem, nem a faragástól leszünk jobbak, hanem a szeretettől. S nyomában az elfogadástól. Az elismeréstől. Az öleléstől.

A dévai gyerekmentő ferences barát választott mesterem. Szeretem hallgatni. Meg olvasni is. De főleg, ahogy beszél, mesél, s ízes, földhözragadt hitével ontja az igazoló történeteit. Bennük a maga gyarlóságával, olykor hajmeresztő, de mindig szeretet vezérelte szabálytalan megoldásaival. Ennek a székely góbé szerzetesnek, Böjte Csabának a legutóbb hallottam egy történetét. Azóta terjesztem. Vicc ez, adoma, nem is tudom, minek nevezzem. Nem mondott ő egy szót se az irgalomról vagy arról, hogy meg szeretne nyugtatni bárkit. Semmit. Csak elmesélte. Valahogy ilyenformán:

Helyszín a mennyország. Ott látjuk a dühös Szent Pétert. Megy sebbel-lobbal, s miután illedelmesen kopogott, benyit Jézus irodájába, vörös a feje, kezében egy papír, lerakja a kulcsot, és azt mondja:

– Uram, beadtam a felmondásomat! Nem csinálom tovább!

– De, Péter, olyan jól végzed a dolgod, semmi panasz nincs, mi bajod?

– Jaj, Mester, nem akarok én személyeskedni. Csak annyit mondok, beadtam a felmondásomat, itt a papír, aláírtam, legyen elég ennyi.

– Dehogy engedlek el, míg el nem mondod, mi a baj!

– Hát, Uram, én ott ülök a kapuban, nézem a törvényeket, ismerem jól a szabályokat, tudom a regulát, aki nem oda való, azt elküldöm, eltanácsolom másfelé. Anyád meg a hátsó kapun szépen mindenkit beenged! Hát így nem lehet dolgozni!

Eddig az adoma. Szabad nevetni. És szabad örülni az életnek.

Rossz voltam, s te azt mondtad, jó vagyok.

Csúf, de te gyönyörűnek találtál.

Végig hallgattad mindig, amit mondtam.

Halandóból így lettem halhatatlan.

(PILINSZKY JÁNOS: ÁTVÁLTOZÁS)

CSAK CSÖND NEKED

Vagy igazad van, vagy boldog vagy.

Ilyen sárgákat nem lehet kikeverni. Végigpásztázom az ablakkeret határolta teret: szivarfák, kőris, meggy, a messzi Rókahegy rőt bokrai közt cinóber, okker, vörhenyes kármin, rozsdavörös. Köztük halványuló távoli zöldek, itt előttem az eső mosdatta meggyfa izgatott levelei. Ó, nem a meggyfa izgatott, épp csak megrezzennek az ágai. Én vagyok izgatott a varázslat láttán. Szemügyre veszem közelebbről a könnyen hajló, vékony meggyfaágat. Eszembe jut, hogy tavasszal a csángóföldi Gyuri csupasz meggyfaágat tört, azzal savanyította a levesét. Most még súlyosan ülnek a levelek a szárukon. Egy sóhajtás az életük, mit se törődnek vele. Hova sietnének. Amúgy is, még van idő! A kéregben futó éjszakai nedvesség erőt ad a száraknak, mintha sose akarnák elengedni megfestett népüket. Amikor kiszabadul a felhők közül, és átsüt a kis fán egy napsugárnyaláb, fellángolnak a sárgák, lágyan tüzelnek a levélszéleken a pirosak. Fel kell kiáltanom: látja ezt még rajtam kívül valaki?! A hegy mögé bukó nap már csak a legfelső bokrokat súrolja, aztán árnyékba merül holnapig minden.

Habzsolja a szemem a két négyzetméternyi színpadot, ahol fél órája semmi mozgás. A cinkék valamiért átköltöztek az épület déli oldalára – mit nem adnék, ha tudnám, vajon miért. Mi juthatott az eszükbe? Lóg ott lefelé az épület tetejéről egy mohával lepett, használaton kívüli hosszú kábel. Azon csimpaszkodnak, tekeregnek, fenik a csőrüket – belesajog a szívem a boldogságukba.

Újra a szurdokok vidékén. Napok óta nem látok embert. A félig lerágott fügefára akasztott újságpapír bármi ronda, úgy látszik, távol tartja a falánk őzeket – a fölgereblyézett bokoralján nincsenek újabb patanyomok. A mélyút hallgat, vastag, sárga avarszőnyeg borítja alján a köveket, ha valaki arra járna, elnyelné a léptei hangját. De nem jár arra senki. Hallgatom hát a csöndet. Egy órán át. De lehet, hogy két óra volt. Vagy három. Ébren figyelek, mégis, ez az éber figyelem el-ellankad, el is altat. Hallgatom, milyen zajok ébresztenek. Ha felébrednék. De álom ez. Éber álom.

A diófa száraz levele. Úgy perdül, hogy közben hozzáér egy másik száraz levélhez. Koccanó súrlós hang, aztán csendesebb: leért a fűbe. Elkésett bogár zúg el a fejem fölött. Gyors fémes ív hangja vág a levegőbe, gerlét röpít az erdő felé. Diók koppanása. Mind más zörejjel. Ha földre hullik, ha a fűbe, ha a halomba húzott avarba. Minden hang más. És mind jóságos velem. Nem bánt. Nem szánt belém. Nem karistol. A három holló korrogása sem. Ki lehet a harmadik? Velük maradt egy fiuk? Hmm. Egészen közel, szemtelen szajkó rikolt. Úgy kirí a hangja, hogy összerezzenek. A csuszka kopácsolása már megint harmónia, ahogy a vén vadkörtefáról hulló forgács neszezése is.