PROLÓGUS

Berlin, 1940. január 28.

A kórus és a zenekar eljutott a ráadásnál a Carmina Burana „O Fortuna” részének a végéhez, és a karmester egy utolsó pálcasuhintással lezárta az előadást, majd kimerülten meghajtotta a fejét. A Filharmónia közönsége azonnal éljenzésben tört ki, és tapsvihar zengett végig a teremben. Amikor a karmester megfordult, a közönség egy része azonnal felállt, hogy ovációval köszöntse, a többiek pedig szinte rögtön csatlakoztak hozzájuk.

Dr. Manfred Schmesler elgémberedetten álldogálva felsóhajtott. A körülötte állókhoz hasonlóan ő is kabátot és kesztyűt viselt a hideg miatt, de fejfedő nélkül, hogy zavartalanul hallgathassa a zenét. A városban a szénhiány miatt szinte sehol sem volt fűtés, és még másfél órával azután is, hogy a közönség színültig megtöltötte a termet, a levegő dermesztő maradt. Schmesler elgondolkodott, hogy a fellépők hogyan tudtak ilyen körülmények között egyáltalán koncertet adni. Talán a fokozott koncentrációjuk elterelte a figyelmüket a fagyosan hideg légkörről.

Brigitte, a felesége finoman megérintette karját, ezért felé fordult. A nő érthetetlenül halkan mondott valamit, majd köhintett, amikor a férje kérdőn odahajolt hozzá, és hangosabban folytatta.

– Azt mondtam, hogy nagyszerű teljesítményt nyújtottak.

– Igen – válaszolta. – A körülményekhez képest mindenképp.

A vastaps folytatódott, miközben Wilhelm Furtwängler intett először a zenekarnak, majd a kórusnak is, hogy hajoljanak meg. A taps elcsendesedett, és megkezdődött a szokásos nyüzsgés, ahogy a közönség a folyosók felé indult, ki a teremből. Schmesler is elindult a nejével és az őket elkísérő házaspárral, Hans Eberman ügyvéddel és annak feleségével, Evával. Néhány hónapja ismerkedtek össze, és azóta több társasági eseményen is közösen vettek részt.

Eberman figyelmét nem kerülte el a mondat, és halkan hozzátette:

– Milyen szerencse, hogy nem kellett fizetni a jegyekért.

Schmesler már elég jól megismerte ahhoz, hogy érzékelje a hangjában rejlő iróniát, és kurtán visszamosolygott. Mióta a náci párt hatalomra került, számos zenészt és zeneszerzőt száműztek, és a repertoárt főként német zenére korlátozták, ami azt jelentette, hogy a fővárosi koncertek egyre monotonabbá váltak.

De legalább megkíméltek minket egy Wagner-esttől, gondolta Schmesler.

Ahogy a tömeg haladt a fagyos utcák felé, úgy kerültek elő újra a sálak, kendők és sapkák. Berlint emberemlékezet óta a leghidegebb tél ejtette fogságba: a csatornák és a Spree folyó befagytak, és hó borította be a várost. A nemzet pedig ismét háborúban állt. Schmesler elég idős volt ahhoz, hogy a korábbi konfliktusban is szolgáljon, és még mindig gyötörték a nyugati fronton elszenvedett szörnyűségek. Azt hitték, a Nagy Háború lesz az utolsó, de a rémálom visszatért Németországba. Ezzel együtt megérkeztek az élelmiszer-fejadagok és az éjszakai elsötétítés is, így naplemente után Berlint ellepte a feketeség.

A szén egyre növekvő hiánya azt jelentette, hogy a fűtés csak keveseknek, főleg a náci párt magas rangú tagjainak és köreinek adatott meg. Schmesler ugyan tagja volt a pártnak, de csak önös érdekből csatlakozott, ahogy a szakemberek tömegei tették hozzá hasonlóan, mert látták, hogy merre tartanak a dolgok és rájöttek, a tagság a sikeres karrier elengedhetetlen feltétele lett. Így történt ez az orvosok és az ügyvédek esetében is, új barátja, Eberman hozzá hasonlóan szintén ezért lépett be a pártba. Azok, akik a Weimari Köztársaság idején csatlakoztak, lenézték ezeket az újoncokat, megvetve az ügy iránt támadt hirtelen lelkesedésüket. És ami ennél is borzasztóbb, nem voltak hajlandóak megosztani a szénkészleteiket.

Schmesler furcsának találta, hogy egy korábban hétköznapi erőforrás mára ritka és értékes árucikké vált. Még a fővárosban felbukkanó szén is inkább a gáztalanított fajta volt, amelyből hiányzott a jobb minőségű, több hőt adó típus mélyebb fénye. Kénytelenek voltak fával tüzelni a pankowi házuk kályháiban, hogy melegben legyenek és legyen vizük a mosakodáshoz. Az épületet ellátó kazánt hétvégén, valamint kedd és csütörtök este gyújtották be, de csak ha a szénkészletek ezt lehetővé tették. Még a fa is kezdett hiánycikké válni, ezért Schmesler azért fohászkodott, hogy véget érjen a hosszan tartó fagyos idő.

Ahogy az előtérbe vezető kijárathoz közeledtek, a beszélgetések zsivajában egy durva hangra lettek figyelmesek.

– Téli segély! Télisegély-gyűjtés!

Négy, nagy kabátos férfit látott, akik a párt félkatonai szervezetének barna sapkáját viselték. Az egyik felemelte a dobozát, és hangosan megrázta, mielőtt megismételte a kiáltását.

– A fenébe velük – morogta Eberman. – Nem elég, hogy már így is kifosztanak minket a rohadt gyűjtéseikkel?

Schmesler a kabátzsebébe nyúlt, és elővett egy marék jelvényt. Átnézte mindet, majd megtalálta a különleges télisegély-jelvényeket, amelyeket a korábbi adományaiért kapott. Egyet Ebermannak adott, majd a másikat jól láthatóan a kabátja gallérjára tűzte. Társa elmosolyodott a gondolatra, hogy átverheti a párt csatlósait, akik erőszakosan próbálták rábírni a pénzadományra a járókelőket, természetesen a jó ügy érdekében. Egy Berlinbe látogató azt gondolhatta, ez csak jótékonyság, míg a lakosok már rég felismerték, hogy ez valójában a rabláshoz áll közelebb.

Egy férfi elállta Schmesler és kísérői útját, és ajkai mosolyra húzódtak.

– Adjon egy kis aprót, hogy segítse a rászorulókat, kedves barátom!

Nyoma sem volt udvarias kérésnek, csupán utasításnak, és a koncertről távozó, adományozói jelvény nélküli emberek fizettek és sietve távoztak. Egy SA-tag Schmesler elé lépett és felemelte a kalapját.

– Téli segély.

Schmesler kissé megdöntötte a vállát, hogy látható legyen a jelvénye, így az SA-tag átengedte a két párt, majd a mögöttük állókhoz fordult. Schmesler átkarolta a feleségét, és megszaporázták a lépteiket, miközben áthaladtak az előcsarnokon, majd a forgóajtón át kiléptek az utcára. A fagyos éjszakai levegő azonnal csípni kezdte a fedetlen bőrüket, és leheletük párája gőzölögve tört elő az összehúzott gallérjaik mögül.

Eberman vissza akarta adni a jelvényt, de Schmesler megrázta a fejét.

– Tartsd meg. Ki tudja, hány SA-taggal találkoztok ma este még az utcákon…

– Köszönöm.

A sötétség ellenére az autók rácsos fényszóróinak keskeny sugarai és a hóhalmok fénye elég volt ahhoz, hogy lássák az utat, ahogy lassan végigbotorkáltak a metróállomás felé. Miután maguk mögött hagyták a színházból kijövő tömeget, a csoport élén haladó Schmesler lelassított, hogy a másik pár lépést tudjon tartani vele és Brigittével. A letaposott hó jéggé tömörült össze, és a felesége a karjába kapaszkodott, hogy ne csússzon el. A körülmények elnémították addig a további beszélgetést, amíg el nem értek az állomás lépcsőjéhez, ahol aztán végül el is váltak egymástól. Schmesler és felesége vonattal mentek Pankowba, míg Ebermanék a maradék utat gyalog tették meg a következő utcában lévő lakásukig.

– Elmegyünk a Richard Strauss-estre jövő pénteken? – kérdezte Eva.

A férje felszisszent.

– Manapság nem igazán van más választásunk.

Eva megpaskolta a férje vállát.

– Strauss talán nem az a fajta, felső kategóriás zeneszerző, akiket te annyira kedvelsz, de ő legalább az alsóbb kategória legjobbja.

Mind a négyen sokatmondón nevettek, majd Eberman folytatta:

– Úgy tűnik, hogy nincs manapság olyan kifinomult német zenemű, melyet ne lehetne hangosan énekelni egy náci pártgyűlésen…

– Ugyan már! – mondta Schmesler. – Ez is zene, és kellemes kikapcsolódás a háború közepette. Jót fog tenni nekünk.

– Gondolom…

– Akkor eldöntöttük. És most te szerzed be a jegyeket, barátom.

Schmesler a közeledő vonat hangjára az állomás bejárata felé pillantott.

– Mennünk kell. – Visszafordult a társához. – Még mindig áll a közös jövő hétfői ebéd? Abban az ügyben, amiről már akartál beszélni?

Eberman megrázta a fejét.

– Annyira nem fontos. Talán majd máskor.

A párok kezet fogtak és elbúcsúztak egymástól, Schmeslerék pedig sietve elindultak lefelé a lépcsőn az állomásra. Épp akkor értek a peronra, amikor az észak felé tartó szerelvény beállt. Az ajtók nyikorogva nyíltak és zárultak, ahogy az utasok le- és felszálltak, majd a kalauz belefújt a sípjába. A járat elindult, Schmesler és felesége pedig majdnem elvesztették az egyensúlyukat, miközben üres ülőhelyet keresgéltek. Ez mindkettőjüknek eszébe juttatta azt az estét, amikor Schmesler randevúra hívta Brigittét, rögtön az első találkozásuk után. A kocsi mozgása egymásnak lökte őket, és a férfi ösztönösen átkarolta a feleségét, megakadályozva, hogy elessen. Ez megtörte köztük a csendet és végül idegesen felnevettek. De örömmel mosolyogtak egymásra, ahogy eszükbe jutott az az este.

A vonaton nehezen ment a beszélgetés, mert az utóbbi években az emberek nagyon elővigyázatosak voltak, mit is mondanak, nehogy egy elejtett megjegyzésük felkeltse egy besúgó figyelmét. Csendben, egymást átkarolva ültek, számolva a megállókat, amíg a vonat be nem futott a pankowi állomásra. Kiléptek a kocsiból, és gyorsan átvágtak a hideg, sötét utcákon az elegáns lakónegyedben található otthonukhoz.

Ez egy szerény, kétemeletes épület volt, amely a múlt század közepén épült. Schmesler három évvel korábban vásárolta meg a zsidó tulajdonosaitól, a Frankels családtól. A berlini egyetemen Josef Frankel tanítványa volt, majd közeli barátokká lettek. Miután a nácik hatalomra kerültek, az ilyen barátság már senkinek sem jelentett jót, de titokban továbbra is tartották a kapcsolatot. Amikor a zsidó közösségre vonatkozó korlátozások szigorodásának köszönhetően Frankel vállalkozása ellehetetlenült, családjával együtt inkább elhagyta Németországot. Házát ezért jóbarátjának, Schmeslernek adta el olcsón, és a kevés megmaradt tőkéjét felhasználva új életet kezdett New Yorkban. Azonban a család kénytelen volt hátrahagyni a kisebbik lányt, Ruthot, mert nem találták meg a születési anyakönyvi kivonatát, és most, hogy kitört a háború, a lány Berlinben rekedt.

A házaspár az utcára nyíló fedett tornác vasrúdján lekaparta a havat a cipőiről. Schmesler kinyitotta a bejárati ajtót, majd ahogy beléptek, rögtön becsukták, és csak azután kapcsolták fel a villanyt, nehogy ürügyet adjanak a helyi háztömbfelügyelőnek a bírságolásra.

A házban olyan hideg volt, hogy a kabátjukat és a kesztyűjüket is magukon kellett hagyniuk, csak a sapkájukat akasztották fel az ajtó melletti fogasra. Schmesler megcsókolta felesége homlokát.

– Menj fel aludni. Kicsit később megyek én is.

– Munka? – sóhajtott a nő.

A férfi bólintott.

– Kevesen maradtunk a sorozás miatt.

– Minden asszisztensedet elvitték?

– Háború idején a hadseregnek minden orvosra szüksége van, kivétel nélkül, szerelmem.

Brigitte megrázta a fejét.

– Háború… Ennyit arról, hogy a Führer mennyire békeszerető embernek mutatta mindig is magát.

Schmesler ösztönösen körülnézett, mielőtt észbe kapott volna, és bűntudatosan elmosolyodott, miközben válaszolt.

– Nagyon vigyázz arra, hogy az ilyen mondatok a négy fal között maradjanak. Légy nagyon óvatos, kivel osztod meg a kétségeidet.

– Azért remélem, hogy baj nélkül elmondhatom a véleményemet a férjemnek, akivel húsz éve együtt élek.

A férfi rákacsintott.

– Soha nem lehet tudni…

– Ó, te! – csipkedte meg a férje arcát

– Adj esélyt a Führernek, Brigitte. Most, hogy Lengyelországot megsemmisítettük, Franciaországnak és Nagy-Britanniának nincs oka folytatni a háborút. Lehet, hogy tavaszra béke lesz. Reménykedjünk, rendben? Most pedig menj aludni, mielőtt még a Gestapónak is elmondom, hogy németellenes propagandát terjesztesz.

Nézte, ahogy a felesége felmegy a lépcsőn a galériás előtérbe és felkapcsolja a villanyt, majd eltűnik a szeme elől. Aztán a nappaliba ment, leült a kályhánál lévő székre, és kinyitotta annak ajtaját. A nehéz vas még a vastag kesztyűjén keresztül is meleg volt, a kályhába nézve halvány fényt pillantott meg a mélyén. Amikor kinyitotta a szellőzőt, a melege erősebb lett, majd füst szivárgott ki. Felvett néhány gyújtóst, és az első kis lángok fölé helyezte, hogy életre keljenek. Várta, amíg lángra kapnak, majd néhány hasított rönköt tett rá, és visszacsukta a fedelet. Máris érezte a vasból kiáradó meleget, és elégedetten mosolyogva hagyta, hogy átjárja a testét.

Ránézett a sötétítőfüggöny alatti asztalra. Ott állt az aktatáska, melynek egyik mappájában jelentések vártak arra, hogy átnézze. Egész nap csak halogatta ezt a pillanatot az irodában, majd az otthonában is. De nem halaszthatta tovább. Felállt, odament a kisasztalhoz, amin egy brandys kancsó és néhány pohár állt, és öntött magának egy bőséges adagot. Aztán, hátát a kályha melegének vetve, leült a bőr irodai székbe, kinyitotta az aktatáskát és kivette a mappát. Elővette a tollát, kinyitotta a mappát, és átfutotta az első jelentést, figyelmesen átolvasva az alján található, kézzel írt megjegyzést. Ahogy a jobb keze megmozdult, a toll hegye a jelentés felett lebegett. Habozott, majd felhajtotta a brandyt, és érezte, ahogy a tüzes folyadék átmelegíti a torkát. Egy mozdulattal letette a poharat, X-et tett a lap utolsó rubrikájába, és elővette a következő dokumentumot.

A kandallópárkányon álló óra egyenletes ketyegéssel jelezte az idő múlását. Schmesler időnként felkelt, hogy újabb hasáb fát tegyen a kályhába, és késő estig dolgozott. A dokumentumokat két halomba rendezte: az egyikbe azokat, amelyeket ugyanúgy megjelölt, mint az első jelentést, a másikba pedig azokat, amelyeknél üresen hagyta a négyzetet, és csak aláírta.

Az emeleten a felesége egyedül aludt vastag hálóingében, több réteg takaró alatt. Az oldalán feküdt, egyenletesen lélegezve csendesen pihent, és egészen a kora reggeli órákig nyugodtan aludt, amikor éles csattanás hallatszott a földszintről, mely felriasztotta. Néhány szívdobbanásig úgy érezte, lehet, hogy csak képzelte a hangot. A takaró alá nyúlt, ahol a férje szokott feküdni, ám az üres volt, az ágynemű pedig hideg és nyirkos. Néhány percig várt, hallgatózott, hátha hall még valamit, majd végül felkelt. Felkapcsolta az éjjeli lámpát, és a fénytől hunyorogva nézett az ébresztőórára. Alig múlt három óra. Abszurd időpont, hogy a férje még mindig dolgozzon.

Kibújt a takaró alól, lábát a puha papucsába csúsztatta, majd elindult a lefelé vezető lépcsőhöz.

– Manfred – szólította. – Manfred…

Válaszra várt, de csend honolt az egész házban, ezért bosszúsan csettintett a nyelvével, majd lement a lépcsőn, és elindult a dolgozószoba felé. Amikor kinyitotta az ajtót, meleg levegő áramlott felé, és vele együtt a lőporfüst éles szaga.

– Manfred…?

Nem látta sehol a férjét. Csak papírokat, amelyek az asztalon és a padlón szétszóródva hevertek. A szék oldalra dőlt, és egy kar nyúlt ki mögüle. A kéz behajlított ujjaitól nem messze egy pisztoly sötétlett.

ELSŐ FEJEZET

Január 31.

Kicsivel dél után kivágódott a Kripo-iroda ajtaja. Hauser őrmester felnézett, és azt látta, hogy egy sötét kabátos férfi a bejáratnál lévő állványra akasztja fel épp a kalapját, majd átmegy a szoba közepén álló kályhához a hátát melengetni, hogy aztán üdvözlésképpen bólintson. Az őrmester épp feszült figyelemmel jegyzetelt, alig felépülve a vállán elszenvedett lőtt sebből. Bár a lövés csak húst ért, időnként még felkötötte a karját, amikor szeretett volna enyhíteni a fájdalmon.

– Hogy ment, uram? – tette le a tollát.

Aznap reggel a főnöke, Horst Schenke bűnügyi felügyelő egy temetésen vett részt. Egy idős házaspárt, Anton Harstein grófot és feleségét, akik a családja barátai voltak, nem sokkal karácsony előtt meggyilkolták. A nyomozáshoz kapcsolódó papírmunka és a fagyott talaj miatt öt hétbe telt, mire a holttesteket eltemethették. Harstein gróf egykor az Ezüst Nyilak autóversenyző-csapatot irányította, amelyben Schenke is versenyzett, mielőtt egy baleset véget vetett a karrierjének, és örökös sántaságra ítélte. A baleset után Schenke belépett a rendőrséghez, új irányt adva életének.

– Ahogy az ilyen dolgok szoktak – vett egy mély levegőt.

Annak ellenére, hogy a Harstein család kiváló arisztokrata kapcsolatokkal rendelkezett, csak kevesen jelentek meg a temetésen. Schenkén és barátnőjén, Karinon kívül alig tíz ember volt ott, köztük a Harstein család fia, egy katonatiszt, akinek különleges eltávozást engedélyeztek, hogy részt vehessen a temetésen. A zord tél távol tartotta azokat, akik egyébként ott lehettek volna, és a pap a hidegtől fogcsikorgatva, és kissé gyorsabban döcögött végig a szertartáson, mint illendő lett volna. A gyilkosságok árnyékot vetettek az amúgy is nyomott karácsonyi hangulatra, és Schenke belül még mindig gyászolta a házaspárt. De nem akarta elárulni az érzéseit.

– Hogy gyógyul a seb? – kérdezte Hausertől.

– Elég lassan ahhoz, hogy megkíméljen a házimunkától. – Hauser vigyorgott. – Helga azonban kezd gyanakodni, úgyhogy muszáj mutatnom némi javulást.

– Veszélyesen él, barátom. – Schenke csak néhány alkalommal találkozott Hauser feleségével, de ez is elég volt ahhoz, hogy rájöjjön, milyen félelmetes nő. – Még akkor is, ha épp nem lőnek magára.

Mindketten elhallgattak egy pillanatra, miközben felidézték az Abwehr központjában történteket és Hauser sérülésének körülményeit, majd az őrmester a másik asztalnál ülő, huszonöt év körüli vékony férfihoz fordult. Szemüveges volt, sovány arcú, a fejét finom fehér haj borította, és a többiekkel ellentétben nem viselt kabátot, hanem csak egy egyszerű sötét öltönyt és nyakkendőt, jól láthatóan mit sem törődve a hideggel. A Völkischer Beobachter újság címlapját olvasta. A főcím a finn hadsereg bátor ellenállásáról szólt, amely megállította az orosz inváziót és szembeszállt Sztálin rosszul felszerelt és inkompetens hadseregével. Annak ellenére, hogy augusztusban megnemtámadási szerződést kötöttek Oroszországgal, a cikk egyértelműen szimpatizált a finnekkel. Oroszország a helyére került, így szólt a főcím. Schenke elgondolkodott, hogy egy ilyen szerződés meddig tarthat két, egymással ennyire ellentétes ideológiájú nemzet között. Furcsának találta, hogy egy nagyon is valós háború zajlik ott, amelyben – legalábbis az orosz oldalon – sok az áldozat, míg amit Németország folytat, Lengyelország bukása óta alig több szórványos lövöldözésnél és propagandacédulák kiszórásánál. Mint sokan mások, ő is egy békés megoldásban reménykedett még mindig, bár kezdett attól tartani, hogy rosszabbra fordul a helyzet.

– Liebwitz, menjen és nézzen utána, hogy a legújabb élelmiszerjegyek vizsgálatával megbízott laboros merre van épp.

– Igen, őrmester. – Liebwitz gyorsan felállt, biccentett, majd kilépett az irodából.

Schenke bűntudatot érzett. Liebwitzet azért helyezték át a Kripóhoz, hogy segítsen a karácsony előtt történt gyilkosságok kivizsgálásában. A Gestapótól jött, és merev, hivatalos modora miatt nem volt túl népszerű a kollégái körében. Schenke gyanította, azért helyezték át, hogy inkább őket idegesítse. Most arra várt, hogy hivatalosan is megerősítsék, az áthelyezése végleges. A bürokrácia gépezete a szokásos lassú tempójával működött, így Liebwitz egyelőre hivatalosan még a Gestapo tagja volt, ami Hauser célpontjává tette, és az őrmester úgy kezelte, mint az iroda kifutófiúját.

– Lehetne vele kicsit elnézőbb – mondta Schenke.

– Ki kell érdemelnie, mint a csapat minden más tagjának.

– Nincs már mit bizonyítania. Jó munkát végzett.

– Eddig legalábbis…

Schenke látta, hogy az őrmester nem fogja megváltoztatni a véleményét az új emberről, így inkább az irodában lévő üres asztalokra pillantott.

– Merre van a csapat többi tagja?

– Frieda és Rosa egy nőt hallgat ki egy családon belüli erőszak ügyében. Persinger és Hofer néhány közismert hamisítót és orgazdát gyűjt be kihallgatásra a hamis élelmiszerjegyek ügyében. Valamelyikük biztosan tud valamit.

Schenke bólintott. Persinger és Hofer veterán rendőrök. Mindketten nagydarab férfiak voltak, akik úgy tudtak információkat kiszedni a gyanúsítottakból, hogy nem kellett erőszakhoz folyamodniuk. Erőteljes, megfélemlítő viselkedésük volt. Frieda Echs a negyvenes éveiben járt, magabiztos és hatékony volt, valamint elég élettapasztalattal rendelkezett ahhoz, hogy megfelelően kezelje a problémás helyzeteket. A részlegnél dolgozó másik nő, Rosa Mayer pedig vékony, szőke és feltűnő jelenségként szintén kiválóan végezte a munkáját, elhárítva minden flörtölési kísérletet.

– Schmidt és Baumer az Alexben vannak, politikai továbbképzésen vesznek részt.

– Biztos vagyok benne, hogy ez még tovább tágítja a látókörüket – válaszolta Schenke halkan, ahogy az Alexanderplatz rendőrségi központjában tartott politikai képzésekre gondolt. Schmidt és Baumer csak a nácik hatalomra kerülése óta szolgált a rendőrségnél, így feltételezték, hogy még fogékonyabbak a rezsim propagandájára. Ezért is őket hívták be a szemináriumra. Ennek ellenére Schenke bízott annyira az intelligenciájukban és nyomozói tudásukban, hogy remélte, magukban majd megkérdőjelezik az ott hallottakat. Bár Hauser párttag volt, őrmesterként alig maradt ideje a náci párt sajátos tevékenységeire. Az a gondolat, hogy létezik egy „árja módszer” a bűnügyi nyomozások lefolytatására, mindkét férfi szempontjából csak nevetséges időpocsékolásnak tűnt.

– Fogadni mernék, hogy hamarosan mi is sorra kerülünk.

Hauser vállat vont.

– Kétségtelen. Addig is végezzük a munkánkat, nem igaz, uram?

A válasz finom figyelmeztetés is volt egyben, hogy Schenke ne nagyon feszegesse ezt a témát, bár azért az alkalmankénti kritikus megjegyzések a pártról még elfogadhatók voltak.

Az ajtó kinyílt, és mindketten megfordultak. Liebwitz tűnt fel a félig nyitott ajtóban, és beengedett egy túlsúlyos, savanyú képű férfit. Kabátját kigombolva viselte az öltönye fölött, és kétoldalt félrehúzva a kezeit a zsebébe dugta. Míg Liebwitz az íróasztalához tartva sietősen elhaladt mellette, a látogató ránézett a kályha mellett álló két Kripo-tisztre, majd tekintetét Hauserre szegezte.

– Felügyelő?

Az őrmester a felettesére mutatott.

– Neki mondja.

A férfi elfordította a tekintetét.

– Dr. Albert Widmann vagyok, a Werdescher Laboratórium kémiai elemzője – mondta továbbra is zsebre dugott kézzel.

– Horst Schenke nyomozó. Alaposan megvizsgálta a legutóbbi, általunk lefoglalt élelmiszerjegyeket. Mit gondol róluk?

Widmann összeszedte a gondolatait.

– Jók. A gyakorlatlan szem számára könnyen összetéveszthetők az eredetiekkel. Egy olyan szakértő, mint én, természetesen könnyen felismeri ezeket a hamisítványokat.

– Ó? – Hauser felhúzta a szemöldökét. – És miből? Természetesen szakértői szemmel nézve.

Widmann kissé kidomborította a mellkasát.

– Például bizonyos szabálytalanságok vannak a perforációkon. Egyetlen jegy esetében nem észrevehető, de az egész nyomtatott lapon már egyértelműen látszik.

– Kapcsolódnak az eddigi hamisítványokhoz? – kérdezte Schenke. – Ugyanabból a forrásból származnak?

– Első ránézésre azt mondanám, hogy igen, de el kell vinnem őket a laborba, hogy megvizsgáljam a festék és a papír összetételét, mielőtt ezt megerősíthetem. Gyanítja, hogy ugyanannak az embernek vagy egy egész bűnszervezetnek a műve?

– Nem tudjuk. Lehetséges.

– Ha igen, akkor könnyebb lesz lenyomozni.

Schenke és Hauser egymásra mosolyogtak, Widmann pedig felhúzta a szemöldökét.

– Igen?

– Ha ez egy bűnszövetkezet műve, akkor egy jelentős szervezettel van dolgunk. Egy olyannal, amely nemcsak elkerülte a korábbi razziákat, de annyira jól elrejtőzött előlünk, hogy még semmivel sem hívta fel magára a figyelmünket. Ha több, kisebb szervezetről van szó, akkor van esély arra, hogy néhányról már tudunk, és informátorainkat felhasználva lenyomozhatjuk a köztük lévő kapcsolatokat.

Widmann bólintott.

– Értem. Nagyon jó. Logikus.

Hauser köhintett.

– Talán eltölthetne velünk egy kis időt. Jót tenne, ha látná, hogyan dolgozik a Kripo a terepen.

– Ilyen időben? – kérdezte Widmann. – Fenéket. Maradok a kellemes, meleg laboromban. De azért köszönöm.

Mindhárman elnevették magukat, majd Widmann begombolta a kabátját.

– Kell a többi minta, aztán már indulok is.

– Kérem, amint megvan, azonnal értesítsen az eredményekről – mondta Schenke.

– Nem önök, nyomozók osztják be az időmet. Van pár más ügyem is, amit előbbre soroltam.

Schenke Widmann és az ajtó közé lépett.

– Ha nem állítjuk meg ezeket a hamisítókat, sokan éhezni fognak ezen a télen. Nem tudom, mennyire lesznek majd megértőek ezek az éhező emberek az ön prioritásaival kapcsolatban. És ha az emberek elégedetlenek, az eljut Heydrich irodájába, és ő biztos nem lesz megértő. Mit gondol, Liebwitz? Ön a Gestapóhoz tartozik. Talán jobban tudja, hogyan fog reagálni a Gruppenführer.

Liebwitz a szokásos kifejezéstelen arcával felnézett a papírjaiból.

– Azt hiszem, nem örülne, ha ez megtörténne, uram.

A Birodalmi Biztonsági Főhivatal vezetőjének említésére Widmann szeme elkerekedett és idegesen nyelt egyet.

– Megnézem, mit tehetek.

Schenke elmosolyodott.

– Biztos vagyok benne. Köszönöm.

Miután a tudós becsukta maga mögött az ajtót, Schenke mosolyogva Liebwitzhez fordult.

– Magam sem tudtam volna jobban megijeszteni.

– Csak az igazat mondtam, uram. Heydrich nagy figyelmet fordít a belföldi hírszerzésre. Láttam, milyen, ha valami nem nyeri el a tetszését.

Schenke még nem tudta biztosan, hogy az új csapattag szokatlan viselkedése mögött mennyiben húzódik meg a szakmai elkötelezettség vagy az esetleges problémás szociális készség.

– Persze hogy látta – válaszolta, majd az órájára pillantott. – Megyek ebédelni. Ha Persinger és Hofer előttem érnek vissza, mondja meg nekik, hogy kezdjék meg a kihallgatásokat nélkülem.

Hauser bólintott, Schenke pedig felhajtott gallérjába burkolózva készült kilépni az utca metsző hidegébe.

Bár újév óta szakadatlanul havazott, az utcákat még nem tisztították meg. A járdák mentén végig időnként vállmagasságot is elérő, foltos hóhalmok tornyosultak, csíkjaik csak a kereszteződéseknél szakadtak meg. Az utakra sót szórtak, ami a jeges felületet foltosan szennyessé tette. „A hideg ellenére sokan jártak az utcán: sietve lépkedtek, leszegve a fejüket, miközben leheletük párája nyomot hagyott maguk mögött. Azokat az épületeket, amelyeket a szerencsés kiválasztottak rendszeresen fűteni tudtak, elárulta, hogy tetőcserepeiken nem maradt meg a hó, mint például a helyi pártiroda tetején. Egy SA-tag állt kint, és egy elsötétítésre figyelmeztető plakátot javítgatott, amelyet megrongáltak. Kefebajuszt és sötét hajcsomót festettek a brit repülőgépről ledobott bombán lovagló csontváz fejére.

Az SA-tag körülnézett, és Schenke egy pillanatra attól tartott, hogy náci üdvözlésre lendíti a karját, és emiatt ő is kénytelen lesz kihúzni a kezét a meleg zsebéből. A férfi a jobb kezében lévő ragasztókefére pillantott, de csak forgatta a szemét, Schenke pedig mosolyogva elsétált mellette.

Az utca végén balra kanyarodott egy munkásnegyed felé, ahol számos hagyományos sörpince és kávézó volt. Átkelt az utcán, és a Wehler’s bejáratához ment, mert ott még talán lehetett valódi kávéhoz jutni. Amikor belépett, a bejárat feletti csengő megszólalása után azonnal be is csukta maga mögött az ajtót. Meleg, füstös levegő töltötte be a nagy teret, amely tele volt asztalokkal és székekkel. A kávézó hátsó részén futott végig a pult, és mögötte a falra szerelt tükrök a termet kétszer akkorának láttatták, mint amekkora volt.

A Wehler’s népszerű volt ebédidőben, de Schenkének sikerült találnia helyet egy kényelmes bokszban, az utcára néző ablak mellett. Kigombolta a kabátját és meglazította a sálját, miközben arra várt, hogy odajöjjön az egyik pincér. Az ablak belső oldalán lévő páralecsapódás a kinti járókelőket sötét foltokká torzította. Így nem vette észre azt az alakot, aki már a kapitányságtól követte, és épp tanácstalanul álldogált az utca túlsó oldalán.

Widmann megjegyzései és a hamis élelmiszerjegyek jártak a fejében. Ha valóban egy eddig ismeretlen bűnszervezettel álltak szemben, akkor nehéz lesz lenyomozni az elkövetőket. A náci rezsim egyik eredménye az volt, hogy Berlin legtöbb bűnszervezetét már felszámolták, tagjaikat pedig kivégezték vagy bebörtönözték. A bizonyítékok összegyűjtése, a tisztességes eljárás és hasonló jogi apróságok igen gyakori hiányában ezek az intézkedések végül sikeresen visszaszorították a szervezett bűnözést, bár az egyénileg elkövetett bűncselekmények továbbra is folytatódtak: a lopás, csalás, testi sértés, rablás, nemi erőszak és gyilkosság nem tűnt el. Bármilyen rendszer is legyen hatalmon, az ilyen bűncselekmények mindig is létezni fognak, mert az emberiség kitermeli azokat. Elterelte a gondolatait a munkáról, és inkább Karinra gondolt. Megbeszélték, hogy aznap este megnézik az UFA filmstúdió helyi mozijában a legújabb Heinrich George-filmet. Alig várta, hogy láthassa.

Egy nő leült az éttermi boksz másik oldalán lévő padra. Schenke udvarias mosollyal felpillantott, készen arra, hogy üdvözölje alkalmi ebédpartnerét. A mosolya megfagyott, amikor meglátta az arcát, és jeges szúrást érzett a mellkasában.

MÁSODIK FEJEZET

A vékony testalkatú Ruth Frankel kopott, barna kabátot hordott. Az egyik kesztyűjének varrása szétnyílt, arca pedig egy berlinihez képest is túl sápadtnak tűnt, még így a tél közepén is. Sötét szemei idegesen nézték a férfit a finom szemöldök és a filckalap szélére hulló sötét, göndör haj alól.

– Üdv, Horst! – villantott fel egy erőltetett mosolyt. – Hogy van?

Schenke gyorsan körbepillantott, de a kávézóban senki sem törődött velük.

– Mit keres itt? – szólalt meg halkan.

– Beszélnem kell önnel. Más nem tud segíteni.

Előrehajolt.

– Mit akar? Pénzt?

A nő kissé felhúzta a szemöldökét, és megrázta a fejét.

– Nem ezért vagyok itt. Miért is gondolja ezt? Talán a párt plakátjai és az újságcikkei, amelyek arról szólnak, hogy mi, zsidók mennyire pénzéhesek vagyunk, elérték a céljukat? Azt gondolja, megkockáztatnám, hogy megpróbáljam zsarolni? Erről van szó?

Schenke mély levegőt vett, hogy megnyugodjon.

– Sajnálom, Ruth. De tudja, hogy milyen komoly veszélynek vagyunk kitéve mindketten, ha valaki rájön a kilétére és feljelent bennünket.

Az arca rideggé vált.

– Úgy beszél rólam, mintha tárgy lennék, nem pedig ember. Ennyit jelentenék önnek?

Schenkét sértette a megjegyzése, de bűntudatot is érzett. Ruth kulcsszerepet játszott annak a gyilkosnak az elfogásában, aki az előző év végén az elsötétítést kihasználva nőkre vadászott. Ruth is majdnem áldozatául esett, és ha nem menekült volna el a támadójától, fontos információkkal szolgálva Schenkének és a csapatának, a gyilkos még mindig szabadlábon lenne. Rövid ideje ismerte, de azóta csak sajnálatot és bűntudatot érzett a nő helyzete miatt. Egy másik Németországban pedig szívesen megismerkedett volna vele közelebbről is.

– Nem hittem volna, hogy újra látom.

A nő szomorúan mosolygott.

– Én sem akartam viszontlátni. El akartam tűnni, elrejtőzni az árnyékban, amíg az emberek elfelejtik az arcomat, ami az újságok címlapján kötött ki. Ez a maga műve volt, már nem emlékszik?

– Nem volt más választásom. A parancs közvetlenül a Gestapo vezetőjétől jött.

– Biztos így volt.

Egy pincér közeledett feléjük, Schenke intett neki, Ruth pedig hátradőlt, és úgy tett, mintha a táskájában keresgélne valamit, és üdvözlésképpen biccentett az odaérkező férfinak.

– A mai menüből csak levest, valamint kávét kérnék.

– Kávénk nincs, uram. Csak pótkávé, ha az megfelel…

Schenke már gondolatban is irtózott a gabonakávé keserűségétől.

– Akkor teát kérek.

– Rendben, uram. És a hölgy mit kér?

Schenke meglepődött a kérdésen. Nem állt szándékában Ruthtal együtt étkezni, és remélte, hogy rábeszéli, gyorsan mondja el, miért jött, és aztán hagyja végre békén. Minden pillanat, amit vele töltött, veszélybe sodorta őket, de leginkább a nőt. Az a zsidó, aki nyilvános helyen árja társaságában mutatkozna, munkatáborban tűnne el örökre. Schenkét pedig kirúgnák a rendőrségtől, több hónapra börtönbe vetnék, hogy szabadulása után már csak a társadalom perifériáján létezhessen. Így most el kellett játszaniuk, hogy ez egy normális, mindenféle bűnöktől mentes találkozó.

– Ugyanazt kérem – mondta Ruth.

– Rendben – fordult meg a pincér és elindult vissza. Miután magukra hagyta őket, Schenke összefonta a karját a mellkasán, hogy mindenki számára egyértelmű legyen, nem alkotnak egy párt. De Ruth sápadt, feszült arcáról lerítt, hogy szüksége lenne valami rendes ételre, és úgy érezte, segítenie kell neki.

– Miről van szó? – kérdezte gyengéd hangon. – Azt mondta, a segítségemre van szüksége. Miért pont én?

– Mert rendőr.

– Azt hittem, én vagyok az utolsó ember, akihez fordulna.

– Más körülmények között, igen. De ismerem annyira, hogy tisztában vagyok vele, jó ember. Az a fajta, aki helyesen akar cselekedni.

– A törvényt akarom betartatni, és azokat, akik megszegik, az igazságszolgáltatás elé állítani. Ennyi.

A nő értő pillantást vetett rá.

– Ezt mondja másoknak. Nekem nem kell ez a betanult szöveg. Tudom, hogy becsületesebb, mint a legtöbb német. És emberségesebb is.

Felesleges volt ellenkeznie, és eljátszania, hogy jéghideg szív lakozik azon kemény külső alatt, amelynek látszatát folyamatosan igyekezett fenntartani. A gyilkossági nyomozás során kedvesen és figyelmesen bánt a nővel. Legfőképp együttérzést mutatva. Volt benne ugyan egy kis kísértés is, hogy több történjen közöttük, de ezt már az elején rögtön elfojtotta.

– Rendben. Meghallgatom, de ennél többet nem ígérhetek. Még akkor sem, ha akarnám.

– Megértem. – Ruth szünetet tartott, és kesztyűs kezére nézett, miközben összeszedte gondolatait. – A családom egyik barátja miatt vagyok itt. Aki egy igazán közeli jóbarát. És néhány napja elvesztette a férjét. Talán hallott róla. Manfred Schmeslernek hívták.

– Schmesler? – Schenke az emlékeiben kutatott, és eszébe jutott egy rövid nekrológ a Völkischer Beobachterből. – Igen, láttam a hírt. Orvos volt, ha jól emlékszem. Pankowban élt.

– Az SS orvosa – mondta Ruth jól látható undorral az arcán. – De már jóval azelőtt baráti viszonyban állt a családommal, hogy csatlakozott az SS-hez és a párthoz. Az egyetemen apám közeli barátja volt, és még azután is szoros kapcsolatban maradtak, amikor ez már bűnnek számított. Titokban tartották a köztük lévő kapcsolatot. Schmesler és a felesége időnként élelmiszeradagokkal és pénzzel látott el minket. – Egy pillanatra elhallgatott. – Mondanom sem kell, hogy bízom benne, ez köztünk marad. Nem szeretném, ha az özvegye bajba kerülne. Anélkül is van elég gondja, hogy a rendőrség vagy a Gestapo célkeresztjébe kerülne.

– Értem. Folytassa!

– Bár az újságok nem közöltek részleteket a haláláról, a hivatalos verzió szerint Manfred Schmesler öngyilkos lett. A rendőrség a helyszín alapján erre a következtetésre jutott. Az özvegy azonban meg van győződve róla, hogy a férje soha nem ölte volna meg magát. A munkája miatt ugyan nagy nyomás nehezedett rá, de élvezte az életet és szerette a feleségét. – Amikor kimondta a „feleség” szót, Schenke számára volt valami feltűnően furcsa a hangjában.

– Az emberek olykor elég jól el tudják leplezni a valódi érzéseiket, hogy a családjuk ne vegyen észre semmit – mondta. – Hagyott hátra búcsúlevelet?

– Igen – válaszolt Ruth.

– És?

– A felesége azt mondja, nem tudja elhinni, hogy ez igaz lenne.

– Mit írt benne?

Ruth megrázta a fejét.

– Nem tudom, nem mondta. Túl zaklatott volt. Csak arról beszélt, sem a munkája, sem más nem adott rá okot, hogy ilyet tegyen. Biztos benne, hogy nem saját maga vetett véget az életének.

– Gyilkosság? – Schenke a homlokát ráncolta. – Hogy történt?

– Fejlövés. A felesége találta meg a dolgozószobájában, a fegyver pedig a keze mellett volt.

– A saját fegyvere?

Ruth bólintott.

– És a levél hol volt?

– Az asztalon.

– Az ő kézírásával?

Ruth egy pillanatig gondolkodott, majd bólintott.

– Ezt mondta Brigitte, a felesége… özvegye.

– Így elsőre ez valóban öngyilkosságnak tűnik.

A pincér szakította félbe őket, aki visszatért egy tálcával, amin két gőzölgő tányér és két csésze volt egy teáskannával. Gyorsan lepakolta az edényeket a kanalakkal együtt az asztalra, aztán elment. Schenke miután meggyőződött róla, hogy a férfi már nem hallhatja őket, újra megszólalt.

– Mi közöm van nekem mindehhez?

– Brigitte Schmesler azt szeretné, ha utánajárna a férje halálának, és megvizsgálná, hogy valóban öngyilkosság volt-e. Tudja, hogy segítettem önnek megtalálni tavaly azt a gyilkost. Megemlítettem neki azt is, hogy ön jó ember. Úgy gondolta, hogy a kérését inkább olyan tolmácsolja, akit személyesen is ismer. Ezért végül beleegyeztem, hogy megkeresem.

Schenke lassan bólintott, miközben az asztal túlsó felét nézte.

– Nagy kockázatot vállal valakiért, aki csak egy barát – jegyezte meg, de a nő arckifejezése változatlan maradt, ezért folytatta. – Ha a rendőrség öngyilkosságot állapított meg, annak biztosan jó oka volt.

– Brigitte meg van győződve róla, hogy tévednek.

Schenke rájött, furcsa lenne, ha nem ennének, ezért felvette az evőeszközt, és óvatosan kanalazott a levesből. Ruth is ugyanezt tette. Mindketten hallgattak egy ideig, miközben Schenke átgondolta, amit hallott. Ha bármilyen kétség merült volna fel Schmesler halálával kapcsolatban, az ügy a pankowi rendőrkapitányságra, az ő osztályához került volna. Nyilvánvalóan a vizsgálatot végző rendőri egység, azaz az Orpo, arra jutott, hogy öngyilkosság volt. Ez egy kicsit furcsa volt számára, tekintve Brigitte Schmesler tiltakozását, hogy a férje biztosan nem önmaga vetett véget az életének. A háború okozta ellátási zavarok és a sorozás miatti munkaerőhiány ellenére ezt az ügyet valakinek át kellett volna adnia a Kripónak. Az a tény, hogy az Orpo végül úgy döntött, hogy nincs szükség további nyomozásra a haláleset ügyében, megnehezítette számára, hogy kérdezősködjön, anélkül, hogy magyarázatot ne adna rá. Mindazonáltal remélte, hogy nem fog túl sok embert felbosszantani, ha csak néhány kérdést tesz fel. Pont annyit, hogy Brigittét meggyőzze végül arról, hogy mégiscsak öngyilkosság volt.

De mi van, ha igaza lesz? Vagy akár csak a válaszok nem elég meggyőzőek? Akkor mi legyen? Mivel a hamis élelmiszerjegyek ügyének kivizsgálása szinte Schenke összes idejét lekötötte, minden új nyomozás csak további terhet jelentene a számára. Ha azonban Ruth nem lett volna, valószínűleg a rendőrség még most is a fővárosi vasúti hálózaton áldozatokat szedő gyilkost keresné. Tartozik neki egy szívességgel.

– Mit gondol? – nézett rá Ruth. – Utánajár?

– És mi van, ha öngyilkosságnak tartom? Akkor elengedi az ügyet?

A nő bólintott.

– Már azzal is elég nagy kockázatot vállaltam, hogy megkerestem. Ha azt mondja, a hivatalos álláspont rendben van, akkor beszélek Brigittével, és önt békén hagyom. De fogalmam sincs, hogy a feleség mit fog majd tenni.

– Rendben. Meglátjuk, mit tudok kideríteni. Találkozzunk két nap múlva.

– Itt?

– Inkább máshol. Ez nem biztonságos önnek. A közeli metróállomás mellett van egy újságos. Ott találkozzunk délben. Akárhogy is, nem tart sokáig.

A nő éhes pillantásából rájött, hogy egy újabb ebédben reménykedett.

– De rendben, akkor inkább itt találkozzunk. Csak ügyeljen arra, hogy ne kövessék. Ha látom, hogy valaki követi, akkor másnap a kioszknál leszek. Megegyeztünk?

Ruth bólintott.

– Köszönöm.

Csendben ettek, majd miután a sötét kenyérrel felitatták a leves maradékát, Schenke hátradőlt, és megértően nézett rá.

– Hogy boldogul mostanság? Még mindig annál az öregasszonynál lakik, aki befogadta?

– Amint megtudta, hogy kapcsolatba kerültem a rendőrséggel, kirúgott.

– Hova ment utána?

– Egy barátomnál maradtam pár napig – válaszolta óvatos arckifejezéssel a nő.

– Tőlem nem kell félnie – mondta Schenke. – Nem érdekelnek a zsidók dolgai. Nekem nagyobb halakkal kell foglalkoznom.

Felvette a csészéjét, és ivott egy korty teát.

– És mi lesz, ha a zsidók lesznek majd a nagyobb halak?

– Remélhetőleg az engem nem érint.

– De engem igen. És ha mégis érintett lesz? Levadászna, ha parancsot kapna rá fentről?

Schenke rövid ideig fontolgatta a kérdést.

– Csak akkor, ha olyan bűncselekményt követne el, amely a Kripo hatáskörébe tartozik. Egyébként nem. Megtalálnám a módját, hogy futni hagyjam.

– Remélem, sosem fog erre sor kerülni. De a dolgok jelenlegi állása szerint a zsidók helyzete kilátástalan. A pletykák szerint a lengyelekkel állatokként bánik a német vezetés. Ha ez így van, akkor mi jut majd az én népemnek?

– Mik a tervei?

– Felkészültem a legrosszabbra.

– Nem bujkálhat örökké.

– Talán nem is kell. – Suttogva folytatta. – Csak addig, amíg Németország elveszíti a háborút, és a Führer meg a söpredéke megbukik.

Schenke megrázta a fejét.

– Ez őrültség. Ez a háború már lassan véget is ér. Lengyelországot elfoglaltuk, a briteknek és Franciaországnak nincs oka harcolni. Nagy-Britannia gyarmatai is lázonganak. Hertzog tábornok és a búr párt arra akarja rávenni a dél-afrikai parlamentet, hogy kössön különbékét Németországgal. Ha sikerrel járnak, és a birodalom többi része is követi őket, Nagy-Britannia már nem lesz képes felvenni a harcot. Hiszek abban, hogy néhány hónap múlva már akár béke is lehet.

– Ön úgy gondolja, hogy a Führer az a fajta ember, aki szintén a békében hisz? Ugyan már. A háborúból meríti az erejét. Egy napon majd harcba fog indulni egy jóval erősebb nemzet ellen, és akkor Németországot legyőzik.

Bármit is gondolt a jelenlegi rezsimről, Schenke hazafi volt, és sértőnek találta a nő szavait.

– Tapasztalta, hogy milyen könnyedén törtek utat a fegyveres erőink Lengyelországban. Más nemzeteknek pedig ez egy figyelmeztetés, intő jel, hogy milyen következményekkel jár velünk háborúzni. Németországot nem lehet legyőzni, ennek a gondolata is árulás.

Ruth elgondolkodva nézett rá.

– Mindig azt hittem, az árulást csak az határozhatja meg, hogy egyes emberek mekkora kárt okoznak egy nemzetnek. Ez a történelmi tanulság. Gyakran előfordul, akik fennen hirdetik, mekkora hazafiak, azok okozzák végül a legnagyobb kárt. Szerintem ez igaz a Führerre, a pártjára és mindazokra, akik vakon követik őt… nem gondolja?

Schenke nem válaszolt, csak azt érezte, hogy felizzik benne a harag, de ezzel együtt már a félelem is, hogy Ruth szavai akár igaznak bizonyulhatnak. Pontosan úgy, ahogy az előző háborúban is történt.

Ruth megitta a teáját.

– Jobb, ha megyek. Esti műszakom lesz a Siemensnél.

– Két nap múlva találkozunk. – Egy erőteljes mozdulattal átnyúlt az asztalon, és megfogta a nő kezét.

– Legyen óvatos, Ruth.

Egy pillanatra összenéztek, majd Schenke visszahúzta a kezét, és kínosan köhintett.

– Semmi baj. – Erőltetett mosolyt villantott, majd felállt és elment, ügyelve arra, hogy ne siessen és ne vonja magára a figyelmet.

Miután kilépett az utcára, Schenke mélyet sóhajtott, megitta a teáját, és jelezte a pincérnek, hogy fizetni szeretne. Amikor kilépett a kávézóból, látta, hogy a szürke ég még jobban elsötétült, a feltámadó jeges szél pedig a kezdődő havazás első apró hópelyheit repíti a levegőbe. Gallérjába burkolózott, majd zsebre dugva a kezét nagy léptekkel visszasétált a kapitányságra.